jota / 2021

© Vojtěch Lavický, 2020

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2021

ISBN epub 978-80-7565-014-6

„Ať vás svět změní a vy můžete změnit svět.“

Che Guevara

Předehřev

Předehřev neboli úvod by měl být asi v každé knize, neboť je potřeba čtenáře, stejně jako stroj, naladit a dostat pořádně do varu, než začne ta hlavní show. Dejme se tedy do toho.

Jelikož se ti kniha dostala do rukou, už asi tušíš, o čem budu vyprávět. Ano, cesta kolem světa na motorce! Pojďme si to ale přece jen trochu přiblížit. Na cestu jsem tehdy vyrazil se svou, dnes už bývalou, přítelkyní Mirkou. Ha, zvrat hned na začátku! Ale vydrž, i když jsem prozradil, jak to celé dopadlo, to nejdůležitější je přece před námi – samotná cesta je cíl. A tady to platí dvojnásob. A protože už si každý žijeme svůj život po svém, tak tě naším dobrodružstvím provedu sám.

Budu ti vyprávět, jak tahle téměř dvouletá cesta vznikala, jak jsme plánovali trasu, sepisovali seznamy věcí, co si vzít s sebou, kalkulovali, na kolik nás to všechno vyjde, abychom zjistili, jak je plánování vlastně úplně naprd. Protože člověk míní a život mění. Stát se totiž může cokoliv, a i když už si myslíš, že máš vyhráno a nic tě nemůže zastavit, něco se zrovna pokazí. Nakonec stejně uznáš, že všechny ty nečekané změny a nepříjemnosti k cestování patří a dělají jej tak krásným a návykovým. Děje-li se něco špatného, tak to ještě neznamená prohru. Všude na světě jsou lidé, kteří ti rádi pomohou, a každý problém se dá řešit. Důležité je se z toho neposrat. To se ale dřív nebo později stejně stane, takže žádný stres, toaleťák do kapsy a směle do světa!

Chceš to?

Většina snů o cestování končí tím, že sám sebe

přesvědčíš, že nemáš čas, odvahu nebo peníze.

Jenže nakonec je to jen o tom, jestli to opravdu chceš.

Tohle hlásají už od začátku naše internetové stránky a pořád si za tím stojím. Život je totiž o prioritách, každý je máme jiné a tak je to dobře.

Říká se to lehce, že? Ale věř mi, že nejtěžší rozhodnutí, kterému budeš na cestě čelit, je odhodlání vyrazit. Těžší už je možná jen rozhodnutí cestu ukončit.

Já měl štěstí, že se sešlo vše, co je k takovému odhodlání potřeba: čas, peníze a parťačka, která dodala odvahu. Všechno do sebe zapadlo jako dílky skládačky a na konci roku 2014 bylo rozhodnuto. Vyrážíme! Máme celý rok na plánování a přípravy, to bychom měli zvládnout.

Jak to celé začalo…

V roce 2014 jsem pracoval v Praze na dobře placené IT pozici. Práce mě moc nenaplňovala a já jsem velice dlouho cítil, že je potřeba něco změnit. I kdyby mi cesta nedala nic jiného, k tomu, že jsem se na chvíli vymanil z každodenního stereotypu, sebral odvahu a vyrazil do neznáma, byla perfektní. Cesta mi nakonec dala hodně a v mém životě se toho nakonec změnilo více, ale k tomu se dostanu později.

V té době mě kamarád Honza lákal na cestu do Vancouveru, samozřejmě oklikou přes Jižní Ameriku, to se rozumí. Honza chtěl ve Vancouveru studovat, ale to mě moc nelákalo. V té době jsem byl rád, že jsem měl výšku z krku. Ale ta cesta mě lákala. Řekl jsem, že pojedu, ale s Mirkou. To se klukům moc nelíbilo a naše plány se rozešly. Mirka navrhla, proč bychom nemohli jet sami, a to už byl jen krůček k tomu, abychom to přes Asii objeli celé dokola. Tohle rozhodnutí vzniklo, ostatně jako každý dobrý nápad, v hospodě. Byl konec roku 2014 a my jsme měli celý následující rok čas na přípravy.

Tohle všechno se musí vlézt do našich zavazadel!

Nabitý novým impulzem, snem a cílem, ke kterému jsem směřoval, jsem se jal plánovat. Moc lidí, kteří by měli s cestováním na motorkách po světě zkušenosti, jsem v té době neznal. Přesto byly dvě osobnosti, které jsem osobně poznal a které mě hodně inspirovaly – motorkáři Igor Brezovar a Pavel Suchý. Čím víc jsem se ale nořil do problému, tím zmateněji jsem se cítil a vlastně jsem nevěděl, na co se ptát. Oba měli svůj styl cestování. Oba jeli sami. Jeden se vším, co se na motorku jen vleze, druhý jen s málem, takže se jejich zkušenosti hodně lišily. My jsme navíc byli dva. Já jsem měl tu výhodu, že už jsem měl z předešlých let něco projeto, tak jsem si zhruba uměl představit, co taková cesta obnáší, ale pro Mirku bylo vše nové. Dohodli jsme se, že si to uděláme po svém a necháme se překvapit tím, co přijde. Udělal bych tenkrát něco jinak, kdybych věděl, co vím teď? Ano a bylo by toho víc. Ale dnešní „coby kdyby“ už je bezpředmětné a nemá smysl nad tím přemýšlet. A navíc – spousta špatných rozhodnutí mi přinesla mnoho velice cenných ponaučení.

Na začátku roku 2015 se Mirka rozhoupala odejít ze své práce v Brně a přestěhovat se za mnou do Prahy. To mnohé zjednodušilo – mohli jsme společně plánovat a také jsme lépe poznali jeden druhého, doposud jsme se vídali jen o víkendech. Se společným sestěhováním přišly i první obtíže, v malém bytě nebylo mnoho soukromí a nebudu ti lhát, dost jsme se hádali. Ale pojďme dál, tohle není manželská poradna, chceš přece vědět, jak se na takovou cestu připravit, no ne?

Přípravy

Téma, které je těžké obsáhnout v pár odstavcích, ale pokusím se ho probrat, jak poctivě to jen půjde.

Začnu jak jinak než motorkami. V garáži stálo mé letité BMW R1150GS a já přemýšlel, jestli je to ten pravý stroj na cestu kolem světa. Naočkován obtěžkaným strojem Igora Brezovara, filmy Long Way Round nebo Long Way Down a komunitou bavoráků se to přece zdálo jako jediná správná volba. Přesto jsem ho ještě v roce 2015 vyměnil za BMW R1200GSA, motorku, o které jsem byl přesvědčený, že to bude ta pravá. Jenže mě na ní nebavilo jezdit, a tak přišel na řadu ještě BMW G650 Xchallenge, abych se nakonec v prosinci opět vrátil za řídítka stroje, který už za těch pár let znám, a koupil krásnou BMW R1150GS Adventure s 60 tisíci km. Mirka se rozhodla vyrazit na své BMW F650GS, což se pro ni zdálo jako ideální stroj. Po cestě jsme potkávali hodně cestovatelů na motorkách a já se doteď nemůžu rozhodnout, co by bylo lepší. Dnes bych se zřejmě rozhodl jinak a vyrazil na menším stroji se skromnou výbavou, který je vhodnější do extrémních podmínek, ale to je přesně to, na co si musí člověk přijít sám. V Patagonii jsem byl kvůli silnému větru naopak rád za svůj parník. Univerzální stroj zřejmě neexistuje, nebo jsem ho ještě nenašel.

Na čtyři dlouhé víkendy se nás ujal kamarád a mechanik Tonda. V garáži jsme pod jeho vedením motorky rozebrali, zkontrolovali. Co bylo třeba, jsme vyměnili a opět je složili. Motorky napoprvé naskočily. Udělal se v podstatě jen běžný servis a kontrola všeho možného i nemožného. Motorky neměly najeto moc a měnit tak vše „preventivně“ by postrádalo smysl. Při náloži kilometrů, která nás čekala, sice bylo pravděpodobné, že se stejně něco rozbije, ale proč měnit něco, co funguje a třeba poslouží celou cestu? Na mé motorce je ke všemu víceméně snadný přístup, a tak se nejvíce času strávilo nad Mirčinou motorkou. Místy to připomínalo opravu slovenského lakatoše. Tam musíš také kvůli jednomu šroubku rozebrat celý traktor!!

Mirčina motorka v plné polní

Co se týká „tuningu“, tak na motorkách pár doplňků je. Přidali jsme pár ochranných prvků, molitanové vzduchové filtry, zásuvky, navigace, přídavná světla, zvýšená řídítka a nosiče kufrů. Na Mirčině motorce jsme vyměnili stará řídítka za nová pevnější, zadní tlumič, padací rámy, automatické mazání řetězu a 21“ přední kolo. Na svou jsem si namontoval tobinátor na plexi, dorazy vidlic a lepší pružiny, to bylo vše. Nakonec proběhlo zpevnění rámu z důvodu toho, že origo rám je měkký jak máslo.

»»»»» Servis a vybavení motorek celkem: Vojta cca 25 000 Kč a Mirka cca 32 000 Kč

Se samotnými přípravami na cestu jsme začali poměrně pozdě, konkrétně v listopadu 2015. Do té doby jsme snili a plánovali, kam se vydáme a jak to vlastně celé uděláme. V našem seznamu úkolů jsme snad stokrát škrtali, pozměňovali a doplňovali. Veškeré přípravy probíhaly po večerech, když jsme přišli z práce, a o víkendech.

Moje motorka v plné polní

Pro začátek bylo dobré určit si datum odjezdu. Dá ti to nejen jasnější představu o čase, ale především tě to nutí jednat. Myslím, že kdybychom si nestanovili čas, dodnes bychom nevyjeli. Náš den D jsme určili na 16. 4. 2016. V plánu bylo chodit do práce do konce února, březen vyhradit posledním restům a posledních čtrnáct dnů si užít domova a v klidu se rozloučit s rodinou. Psal jsem na začátku, že plánování je naprd? Ano, nic z plánu nedopadlo přesně tak, jak jsme chtěli, snad jen den odjezdu.

Ze všeho nejdřív řeš věci, které trvají nejdéle. To znamená zejména pasy, víza a očkování. My jsme začali vízy. Sešli jsme se s panem Opatřilem z agentury, která mi zajišťovala víza už dříve na mé předešlé cesty. Dozvěděli jsme se, jak dlouho a za kolik můžeme v dané zemi být a která víza by neměla být v cestovním pasu s jinými. Vlastně se v tu chvíli zdálo, že stačí jen dodat termíny, kdy chceme do té které země vstoupit a kdy z ní odjet. No jo, to tedy znamená mít připravený itinerář den po dni na celou Asii. A to je přesně ta chvíle, kdy zjistíš, že k vyřešení problému A musíš vyřešit problém F a vrátit se zpět k bodu A. Naštěstí jsem měl z minulé cesty po střední Asii v předešlém roce jakousi představu, jak dlouho se můžeme v jednotlivých zemích zdržet. Tím se nám práce výrazně zjednodušila. Téměř měsíc trvalo, než jsem po večerech spočítal kilometry, naplánoval zastávky a trasu. Hotovo, můžeme zařizovat pasy! Každý jsme si nechali zhotovit rovnou tři, člověk nikdy neví, kdy se budou hodit.

»»»»» Pasy pro oba celkem: 3 600 Kč

S čím ti ale agentury pro vyřizování víz nedokáží pomoct, jsou USA a Írán. Jejich konzulární oddělení s agenturami nechtějí spolupracovat, takže nezbývá než je navštívit osobně. Největší strach jsme měli z USA. Protože pojedeme přes Írán, nebude nám stačit vyřídit si jen povolení ESTA za 14 dolarů. Povolení je navíc stejně jen na 90 dní a my bychom tam asi rádi zůstali déle, když to půjde. Nezbývá nám tedy než zažádat o víza B1/B2[1] za 4 000 Kč na osobu, vyplnit vcelku obsáhlý formulář na internetu a především připravit možné i nemožné papíry dosvědčující dostatečné vazby na Českou republiku. Jako bonbónek se na stránkách právě tady z tohoto důvodu uvádí, že jinde než v naší zemi zažádat o víza nejde. Cestou na ambasádu jsme plní nadšení a optimismu, po skoro třech hodinách už je to horší. Jsme tu poslední, tudíž máme dostatek času se před pohovorem vynervovat. Možná už chtěl jít pan úředník na oběd, možná ho zastrašila hora papírů, možná byl jen tak v pohodě. Dostal nás větou: „Fisum fam udelujemé, pošlemé fám passport postou. Kto je pšiplafen, není pšekfapen.“ Boží, padá mi brada.

Írán. Tam je na všechno čas. Jestli zuříš při vyřizování na českých úřadech, tak to je opravdu nic. Dovolat se tam je jako vyhrát v loterii. Na stránkách jsme samozřejmě úplně přehlédli dokumenty, které máme doložit. Hodně papírů jsme měli s sebou, ale bohužel např. kopie kartiček pojištěnce a letenky nám chyběly. Naštěstí nám paní vyšla vstříc a mohli jsme dokumenty poslat poštou. Lhůta pro vyřízení je taky bomba. Tvrdili nám, že když potřebujeme vízum až od půlky května, dají nám ho na začátku toho měsíce. Naštěstí pochopili naši situaci a pasy s vízy jsme si mohli vyzvednout první týden v dubnu. Poplatek za vyřízení je 50 EUR.

poučení: Řešit s předstihem a obrnit si nervy.

Jediné země, které jsme neměli vyřízené před odjezdem, byl Turkmenistán a Mongolsko. Turkmenistán můžeš vyřídit tak, že si řekneš, kterým přechodem pojedeš, a víza tam na tebe budou čekat připravená. Abys mohl zažádat o vyřízení, potřebuješ už mít povolený Írán.

Mongolsko. V našem případě to byl menší zádrhel. Vízum je sice platné 3 měsíce, ale od vydání. Proto necháváme každý jeden pas v Praze agentuře. Vyřídí ho na konci června a pošlou nám ho někam na trasu.

Takže nakonec máme víza do těchto zemí: Írán, Ázerbajdžán (po cestě), Kazachstán, Uzbekistán, Tádžikistán, Rusko, Mongolsko a USA. Všechny na sebe navazují a ve všech máme určitý počet dní a počet vstupů.

»»»»» Víza pro oba celkem: 50 000 Kč

A nakonec očkování. Odevzdali jsme se do péče očkovacího centra v Praze a v Brně. Doporučuji řešit očkování opravdu hodně dopředu. Jednak musí být mezi očkováními určitá prodleva a pak také nesmíš být nemocný, což se může obzvlášť přes zimu snadno stát. Mirka se očkovala 3 měsíce. Předtím měla jen tetanovku, tudíž se postupně očkovala proti žloutence A+B, břišnímu tyfu, choleře, vzteklině, meningokoku a žluté zimnici. Poslední třetí dávku žloutenky dostala až v Jižní Americe. Já už jsem v minulosti měl očkování obou typů žloutenek a tyfu, tak to bylo trochu rychlejší i levnější.

»»»»» Očkování celkem: Vojta 9 300 Kč, Mirka 12 200 Kč

Další z potřebných věcí k vyřízení bylo zdravotní pojištění. Na takto dlouhou cestu to není jen tak a jet bez něj, na to nejsem dost velký pankáč. Výběr pojištění na týdenní až měsíční cesty je široký, ale výběr pojištění na rok a více nebyl v roce 2016 zrovna valný. Většina pojišťoven vyžaduje, abyste se po roce vrátili a uzavřeli novou smlouvu – jak to uděláš, je na tobě. Další věcí je to, že jsme jeli celou cestu na motorkách, a to někdy i v nadmořských výškách, které přesahují výškový limit standardních cestovních pojištění. Z toho pramení celá řada problémů ve formě hvězdiček, drobného textu pod čarou a právnických formulací, ze kterých se mi akorát tak točila hlava. Nevím, jak ty, ale já zastávám názor, že si řadu věcí rád udělám sám, ale pokud bych si za čas, který trávím vyřizováním věcí, kterým moc nerozumím, vydělal v práci více, raději celou záležitost někomu šikovnému předám. Nakonec vše dopadlo dobře, vlastně nejlépe, jak mohlo, protože jsme pojištění za celou cestu nemuseli použít. A vzhledem k tomu, že jsme v době cesty neplatili pojištění v ČR, nebyla cena ani nijak závratná.

»»»»» Pojištění zatím: 26 000 Kč/rok pro oba

Druhý rok opět ta stejná částka.

Od začátku jsme věděli, že se o naše zážitky chceme podělit. Rád fotím a občas něco málo natočím, takže mělo smysl vytvořit místo, kam dávat všechny tyhle výstupy. Takže webovky. Přemýšleli jsme nad názvem. Mělo to být česky – ale nejlépe bez diakritiky, ať to každý na světě dokáže snadno vyslovit, a mělo to jasně vyjadřovat, co chceme udělat. Zkoušeli jsme různé kraviny a pak… JedemKolem! Od té chvíle bylo jasno. Chtěli jsme jet kolem světa, kolem zajímavých míst a snad i skvělých lidí.

Obrátil jsem se na kamaráda Petra, aby mi poradil, jak udělat stránky. Po deseti minutách brainstormingu jsem tušil, jak na to. Stránka se nakonec několikrát předělala, než se podařilo dosáhnout kýženého výsledku. Nakonec se asi líbily, jelikož mi je jedna česká cestovatelská dvojice na motorkách bezezbytku okopírovala. 

K pěkným fotkám a videím jsme potřebovali telefony, počítač, zrcadlovku, akční kamerky a dron. Taková cesta je pravděpodobně jednou za život, tak proč si neudělat radost?

Technika celkem: raději to nechci sčítat, byla by to příliš velká suma.

K přesnému zaznamenání trasy nám kamarád Honza Bolek alias Schrek zapůjčil GPS lokátor. Naši přesnou polohu tak budeme mít nejen přesně zaznamenanou, ale bude také v reálném čase na našem webu, aby nás mohli všichni sledovat.

V předstihu jsme řešili také přepravu motorek mezi kontinenty. Snažil jsem se kontaktovat české přepravní společnosti, ale když už někdo odpověděl (což byla spíše výjimka), po pár emailech přestal komunikovat. Takže jsem to řešil operativně po cestě – a nakonec se to ukázalo jako nejlepší řešení.

Posledním neodmyslitelným bodem na našem seznamu byla zdravotnická příprava a lékárnička. Školení, jak se ošetřit v krizové situaci, nám připravil profík, kamarád Marek, záchranář a motorkář v jedné osobě. Z jeho rad vyplynul seznam věcí do lékárničky, kterou jsme po poradě s lékaři ještě rozšířili. Vlastně jsme jen doufali, že ty nejdrsnější věci nikdy nepoužijeme. Kdyby se ale něco stalo, měli bychom na to být připraveni. Koneckonců, vezli jsme si s sebou malou ošetřovnu.

»»»»» Lékárnička celkem: 8 000 Kč

Poslední měsíc se ještě našlo několik dalších bodů, které bylo potřeba před odjezdem vyřešit:

» Vystěhovat se z pražského bytu. Do odjezdu jsme okupovali svoje dětské pokojíčky u rodičů. Život se přestěhoval do krabic a z velké části také do kontejneru nebo na internet. Díky za trpělivost a pomoc, mami!

» Přihlásit se, byť jen na jeden měsíc, na úřad práce. Nic příjemného, ale setkal jsem se s poměrně velkým pochopením a nějaké ty peníze od státu se hodily. Sice nic moc, ale lepší než drátem do oka.

» Vyřídit si čerstvou technickou na motorku. Ono to ve světě nebude nikoho zajímat, ale zpátky v Evropě by to mohl být problém.

» Nechat si vystavit karnet (kvůli Íránu a Japonsku), což znamená asi hodinu vyřizování v Praze. Stačí k tomu velký techničák a samozřejmě peníze. Nás karnet vyšel na 3 000 Kč, což je poplatek pro dvě motorky, a 72 000 Kč jako záloha, také pro dva. Cena se samozřejmě liší od počtu listů a navštívených zemí. Za Írán je například příplatek 35 %.

» Vyřídit novou zelenou kartu, naštěstí si ji lze nechat poslat na email a někde ve světě vytisknout.

» Odhlásit auto a odevzdat značky do depozitu. Nemá cenu ho prodávat a navíc se bude hodit, až se vrátím.

» Vyřídit mezinárodní řidičák – jsou dva druhy, obstaráváme si oba. Na každý je jedna fotka a vyřídí je na počkání.

» Dokončit krátký film z Pamíru z roku 2014. To jsem si usmyslel a na cestě už bych to fakt nedal. Pěkných pár dnů pryč.

» Vzít si vícero platebních karet. Každá země nemusí akceptovat všechny společnosti, takže doporučuji navštívit různé banky a otevřít si několik účtů. Skvělé řešení je mít veškerou hotovost na účtu, od kterého u sebe nebudeš mít kartu. Je to ochrana před krádeží, ke které může s velkou pravděpodobností na cestě dojít. Peníze si raději převáděj po menších částkách v internetbankingu.

Rozebírání motorek pod dohledem kamaráda Tondy

Nálepky drží dodnes, díky, Petře!

» Mít hotovost v dolarech – to je univerzální měna pro celý svět. Měli jsme informace, že třeba v Íránu nelze platit kartou, takže je lepší si předem vybrat raději trochu víc a šikovně peníze poschovávat po motorkách a různých kapsách.

» Převést telefonní čísla na kredit nebo nějaký rozumný tarif. Česká čísla musíme mít kvůli internetovému bankovnictví, jinak doporučuji pořizovat lokální SIM karty.

» Poplatky za odpady – informuj se o možném zrušení poplatků z důvodu pobytu v zahraničí ve tvém městě. V Brně taková možnost nebyla.

» Zajít k doktorům. Oba jsme si nechali vytrhnout po jedné stoličce, které nás občas trápily. Lékaři nám také radili, abychom si nechali odstranit i slepé střevo, ale to jsme nepodstoupili.

» Nakoupit papírové mapy do všech zemí a pár průvodců, pročíst si tipy na cesty a setkat se s cestovateli. Já papírové mapy miluju. Taková mapa je jistota, i když máš GPS. Když zbude čas, setkej se s lidmi, kteří něco podobného absolvovali a můžou ti dát pár tipů a triků. Nám tyhle schůzky daly hrozně moc.

» Nálepky na kufry, tohle je „základ“ každého výletu. Takže vymyslet logo a návrh samolepek.

» Navštívit pojišťovnu a odhlásit se z českého zdravotního pojištění, stačí odevzdat kartičku pojišťovny.

» Odhlásit se na pracáku.

» Chtěli jsme vyjíždět z centra Brna, z náměstí Svobody – kolečko papírování mě málem semlelo. Naštěstí mi vyšel maximálně vstříc tajemník Brna-střed pan Štika a vlastně všichni úředníci, které jsem potkal, a za to jim patří velký dík!

» A nakonec – krabice s důležitými papíry a dokumenty. Oba jsme dali plnou moc maminkám a nechali u nich každý svou „důležitou krabici“.

Pár dní po odjezdu bylo vše, motorky i my, ještě krásně čisté. To se však brzo změnilo.

Tohle jsou ty nejzásadnější položky. Zbývá asi tisíc drobností, které jsme řešili a jejichž vyřešení nám zabralo neskutečně času. A toho věčného pocitu, že jsme na něco zapomněli, jsme se stejně nezbavili.

Od doby, kdy jsme naši cestu veřejně oznámili, jsme skoro každý týden od někoho dostávali zprávy, že kdyby mu to sponzoři zaplatili, tak by taky jel. Tohle bych rád uvedl na pravou míru. V dnešní záplavě cestovatelských projektů už vám sponzoři jen tak něco nedají, natož peníze. Sehnat sponzora není jednoduché. Musíte ho přesvědčit, že jste lepší než těch dvacet, kteří mu už tento týden psali. Já oslovil konkrétní lidi a firmy, se kterými jsem chtěl spolupracovat. Nikdy jsem nešel naslepo a přesně jsem věděl, co chci. Stejně bych si to býval byl koupil. Právě proto je nazývám partnery a ne sponzory. Od pár kamarádů a známých jsme dostali pár tisícovek, za něž moc děkuju, jinak jsme si celou cestu platili ze svých peněz.

Zbývá už jen doufat, že jsme na nic nezapomněli!

Byl bych velmi rád, aby se to, co se podařilo mně, podařilo všem, kteří by si takovou cestu přáli zažít, protože je to rozhodně to nejlepší, co jsem pro sebe v životě mohl udělat.

Na slavnostní rozloučení na náměstí Svobody v Brně přijíždíme o více jak hodinu později, může za to brzdový kotouč ze včera, který se nepodařilo opravit.

Můj první pád hned na Slovensku, další už jsem nefotil, protože by to bylo na další knihu. Díky tomu jsme ale poznali tohohle super týpka, který nás pozval k ohni.

1 Povolení ESTA ti nabízí možnost zůstat ve Spojených státech maximálně 90 dní. Pokud chceš zůstat na americkém území déle než 90 dní od příjezdu, budeš muset na ambasádě zažádat o vízum. O povolení ESTA se dá žádat online, o vízum B1/B2 musíš žádat pouze osobně. Zatímco vízum B1 je určeno pro kratší obchodní cesty, vízum B2 je určeno primárně pro turismus.

Propršený začátek

Odjeeezd!

A je to tady! 16. 4. 2016 - Den D – den odjezdu. Teď už opravdu nic nestihneme. Co jsme neměli zařízeno doposud, se snažíme vyřešit s pomocí rodiny a kamarádů. Podporovali nás doteď, ale ještě to pro ně nekončí. Odjezd se mi podařilo zařídit přesně ze středu Brna, z náměstí Svobody. Tolik lidí jsem vážně nečekal a byl jsem z toho, přiznávám, i trochu naměkko. Probíhá loučení a slib, že se vrátíme z druhé strany náměstí.

Kamarádi s motorkami nás ještě vyprovodí za město. Druhé vyprovázení na cestu se ještě uskuteční u našich partnerů ve Valašském Meziříčí. Dostáváme pro štěstí každý malou lahvičku místní slivovice a odteď jsme na cestě sami.

Trochu zvláštní pocit, vše je před námi, takhle jsme to chtěli, ale asi jsme si to nedokázali představit. Víceméně pořád prší a ani předpověď na další dny není moc příznivá. Prší v celé Evropě, a tak se dešti nevyhneme. Náš plán je projet Evropou rychle do Turecka a dále do Íránu, kde snad bude počasí příznivější. Přece jen po Evropě to máme všude blízko a můžeme si ji projet kdykoliv potom.

Navíc v zimě v dešti se nám tu nechce trávit víc času, než je potřeba. První větší zpestření přichází na ukrajinských hranicích. Pro Mirku je to poprvé, co opouští EU, a z fronty na hranici je docela překvapená. Utěšuji ji, že nás čekají mnohem horší, třeba ve střední Asii.

Téměř povinnou zastávkou na Ukrajině je Penzion U Leva v obci Pylypets. Leonida taháme večer z postele, jsme tu zřejmě jedni z prvních hostů letos. Celý den si dáme na dopsání článku o přípravách a večer okusíme tu pravou ukrajinskou hostinu s množstvím vodky.

STOP! Pokochej se touhle krásou!

Slovensko jsme jen proletěli, ale Spišský hrad jsme minout nemohli.

Zakarpatská Ukrajina se probouzí do prvních jarních dnů.

Díry plné soli a veselé hřbitovy

První turistické cíle nás ale čekají až v Rumunsku. Hned za hranicemi ve městě Sapanta je to veselý hřbitov. Krásně vyřezávané a pestře malované náhrobky s příběhem o nebožtíkovi a jeho přibližnou podobiznou. K vidění je tak chlápek na traktoru nebo z láhve nasávající paní. Je sobota a zrovna probíhá mše, tak je tu plno lidí a vstup se neplatí. Zpěv z kostela je reproduktory přenášen i ven. Jsme tu hned z rána, ale později je lidí víc a víc, zastavuje tu jeden autobus za druhým, a tak raději mizíme.

Dalším cílem v evropské části cesty je solný důl u města Turda. Před pár lety ho rekonstruovali, čímž se dostal do hledáčku turistů. Je tu plno, ale zřejmě je to jen tím, že je víkend. Expozici tvoří dva obří dómy a několik set metrů chodeb, zbytek je veřejnosti uzavřen.

Veselý hřbitov

Veselý hřbitov vznikl pod rukama řezbáře Iona Pătraşe, jehož dílem jsou bohatě vyřezávané a pestře zdobené náhrobky, na nichž jsou zobrazeny buď portréty zemřelých, nebo obrazy z jejich života. Řezbář vyučil dva své následovníky, kteří v jeho práci dále pokračují. Hřbitov je dokonce zapsán na seznamu světového kulturního dědictví UNESCO.

Nedělní mše na veselém hřbitově

Solný důl Salina Turda

Obří dóm s ruským kolem na samém dně.

Zatopený dóm

U Ogiho v Sofii

Ale neboj, to, co je přístupné, tě ohromí. Důl se používal několik desítek let, je to krásně vidět při sestupu po schodech na dno jednoho z dómů. Každé patro je jeden rok. Na výšku je to nějakých 40 metrů. Je tu i výtah, ale na ten je moc dlouhá fronta. Využijeme ho při cestě vzhůru. Dole na dně to žije, je tu obchůdek se suvenýry, ping pong, biliár, minigolf a další atrakce. Uprostřed všemu vévodí obrovské ruské kolo. Oba přístupné dómy spolu sousedí a do druhého, hlubšího, je vidět obří průrvou ve skále. Na jeho dně je voda a na ostrůvku uprostřed posezení a půjčovna lodiček.

Po výstupu na povrch se díky SMS dozvídáme první špatné zprávy. Konkrétně od agentury, která nám vyřizuje víza. Turkmenské vízum bylo zamítnuto a prý o něj nejde již znovu požádat minimálně půl roku. To je ovšem velký zásah do naší cesty. Z Íránu budeme muset do Uzbekistánu velikou oklikou kolem celého Kaspického moře, což je zajížďka alespoň 4 000 kilometrů. Navíc obrovská časová ztráta, protože víza nám navazují jedno na druhé. Další navazující problém je naše vízum pro Kazachstán jen s jedním vstupem, teď budeme potřebovat vstupy dva. To znamená poslat pasy do Prahy do agentury a jejich prostřednictvím zažádat o nová víza. To vše samozřejmě co nejdříve. Ve městě Deva odesíláme přes DHL pasy do Prahy a pomalu vymýšlíme, kam si je po trase necháme poslat zpět. V tomhle skvěle funguje Facebook – Mirek Mareš nám pomáhá s kontaktem v tureckém městě Antalya, kam bychom mohli pasy nechat poslat. Všechny tyto nepříjemnosti nás nakonec dovedou k báječným lidem a zážitkům, které bychom jinak nepotkali a nezažili. Že jsme tedy kvůli zamítnutému vízu neviděli hořící kráter Darvaza nebo honosný Ašchabad, mi teď zpětně vůbec nevadí.

UFO a moje zatčení

Na dalších pár dnů se zastavíme také v Sofii, kam jsme pozvaní od Ogiho, kterého jsme potkali před naším odjezdem na Motosalonu v Brně. Přijíždíme téměř v noci, prší a je opravdu zima. Ogi nás vítá rozpáleným krbem a opravdu skvělou večeří, co víc si můžeme přát! Tady konečně vybalujeme mokré věci, přebalujeme a zbavujeme se prvních zbytečností.

Už dlouho jsem si plánoval, že tady v Bulharsku navštívím jedno místo, a teď k tomu bude parádní příležitost. To místo je obrovský betonový památník na vrcholku hory Buzludža, který svým tvarem připomíná UFO. Naší základnou pro tento výlet se stane krásný MotoCamp Bulgaria v nedaleké obci Idilevo. V MotoCampu se potkáváme s pár cestovateli, a tak není o zábavu nouze.

Buzludža je nyní už velice zchátralá. Podmínky na vrcholu hory, vandalové a zub času byli k osudu budovy nelítostní. Monstrózní betonový talíř se noří do mraků. Tohle je to správné depresivní počasí na návštěvu polorozbořené stavby. Pár zatáček a konečně stojíme na horním parkovišti a vidíme ji v celé své „kráse“. Vstup do budovy je oficiálně zakázaný a místní úřady se snaží všechny snahy o vstup do budovy mařit. My máme ale štěstí a protahujeme se dírou v hlavních vchodových dveřích.

Na zemi nepořádek, ze střechy padá vše, co může. Ostatně u vchodu jsou cedule s nápisy vstup zakázán, padající předměty a životu nebezpečno. Více než pětadvacet let od pádu režimu dalo budově na vrcholu hory pořádně zabrat. Budova je dnes opět v majetku bulharské komunistické strany a o jejím osudu není rozhodnuto. Heslo nad hlavními dveřmi „Never forget your past“ (Nikdy nezapomeň na minulost) mluví za vše.

Buzludža

Po svém otevření v osmdesátých letech až do roku 1990 sloužil památník bulharské komunistické strany (BKP), též nazývaný neformálně Buzludža, pro různé stranické akce a slavnostní události, včetně návštěv zahraničních delegací. Na jeho vzniku se podíleli přední architekti a umělci tehdejšího Bulharska. Dle dobových fotografií byla uvnitř honosná výzdoba. Z toho už se do dneška moc nezachovalo, respektive nic. Jen mozaiky na stěnách hlavního sálu jsou na svém místě, vše, co šlo ukrást, je pryč.

Budovu prolézáme poměrně dlouho a mě napadá, že jsem někde viděl fotky ze shora mohutné věže. To by mi nedalo to nezkusit, když už jsem tady, a nořím se ještě se dvěma dalšími lidmi do nitra zchátralého betonového kolosu. Po pár minutách bloudění ve tmě se nám podaří v jedné z místností nalézt železné schodiště. Cesta nahoru trvá opravdu dlouho, přece jen je věž vysoká 70 metrů a výtah tu už dávno není. Cestou míjím rozbité zbytky červené hvězdy, kterou osvětlovalo několik reflektorů, a říkalo se, že je to jedna z největších rudých hvězd na světě. Byla prý vidět až z řeckých hranic, a to už je co říct. Schodiště je v hrozném stavu a o to větší je moje překvapení, když na vrcholku věže potkávám asi deset místních kluků. Vyrazili si sem prostě dát pivo. I přes nepřízeň počasí je výhled do okolí úžasný. Zůstávám tu pár minut a jak tak pozoruji děravou střechu hlavní místnosti pode mnou, říkám si, že by asi nebylo dobré tu přespat, jak jsme měli původně v plánu.

Z kdysi honosné stavby toho už moc nezbývá.

MotoCamp Bulgaria. Motorkářská oáza.

Druhý den máme štěstí, jsou tu Velikonoce, a my tak máme možnost zahrát si při snídani hru, kdo má tvrdší vajíčko. Hraje se to takhle, vejce se chytí celé do dlaně a vidět je jen jeho špička. Takto uchopeným vajíčkem praštíte do toho soupeřova a vyhrává ten, jehož vajíčko je nejtvrdší. Vajíčka stejně nakonec rozbijeme všichni, abychom měli co snídat. Tady naše putování po Bulharsku více méně končí a pomalu se přesunujeme k turecké hranici.

Překonávání turecké hranice je ale na delší povídání. Prsty v tom má opět náš kamarád dron. Úspěšnost jeho nalezení celníky je stoprocentní. V Turecku platil v té době (květen 2016) díky bezpečnostní situaci (bombové útoky) zákaz létání s drony bez příslušného povolení, které jsme samozřejmě neměli. Ale to se dozvídáme až od úplně posledního člověka na tajemně pojmenovaném oddělení D-3. Je to speciální oddělení pro pašování drog a špionáž, jak je napsáno na ceduli před hangárem, do kterého jsem odveden.

Ocitám se v naprosto holé místnosti, kde je jen obrovský dřevěný stůl, jaký míval strýček Skrblík, a portrét prezidenta. Muž s obrovskou čepicí, připomínající mi právě navštívenou Buzludžu, neumí slovo anglicky a já zase turecky. Chce dokumenty od dronu. Podávám mu česky psaný návod k obsluze a usmívám se. Zdá se, že to nezabralo… Ještě nějakou chvíli se dohadujeme, on turecky, já anglicky. Vzdávám to, požaduji dron zpět a chci pryč z Turecka. Zdá se, že s tím nemají problém, ale s dronem ano, ten musí zpět. Dron posíláme zpět do Sofie, odkud se bezpečně autem vrací do Brna. Druhý den už jsme na hranicích jako velcí známí vpuštěni do země. Prohlídka ale proběhla tak jako tak. Pršet nepřestává.

Po žních k Turkovi

Všude okolo jsou jen políčka s úrodou a spát někde v přírodě se moc nedá. Jo kdybychom sjeli z hlavní trasy, tak možná. Zkoušíme, ale nic nenacházíme. Za Edirne ve městě Havsa se proto ubytováváme v místním hotýlku. Ujímá se nás vyučující zeměpisu na místní škole. Bere nás do restaurace a chce nám koupit jídlo, ale s díky odmítáme, přece jen je to dost peněz. Sám vlastní internetovou kavárnu a všichni kluci v občerstvení jsou prý jeho studenti. Nosí nám jednotlivé chody po kouskách a vždy sledují, zda nám chutná. Pan učitel vysvětluje, že dnes je prý nějaká velká noc, kdy Mohammed mluvil s bohem, a předvádí, že o kousek dál se dělá tělocvik (modlení).

Jeden z mnoha vojenských hřbitovů z první světové války kolem průlivu Dardanely.

Plánovaný nocleh pod prastarým olivovníkem

Lajlat al-Mi‘rádž je islámský svátek na paměť Mohamedovy Noční cesty. Věřící si ji připomínají čtením legend zaznamenávající příhody, které Mohamed na cestě zažil. Svátek je spojen s bohatou lidovou slovesností, v některých částech islámského světa tyto legendy tvoří podstatnou část literární tvorby.

Odteď naše kroky nevedou do Istanbulu, ale dolů, přes město Canakkale dále do Antalye. Chceme si ušetřit zácpy a koneckonců, Istanbul nám neuteče. Jedeme po hlavních tazích. Silnice jsou perfektní, a kde nejsou, brzy budou. O tom se přesvědčíme v celém Turecku. Všude se staví silnice. V tomhle bychom se mohli od Turků učit. Do Canakkale je nejlepší cesta po moři. Trajekty jezdí každou půlhodinku, tak ani nemusíme dlouho čekat. Platíme jen za motorky, osoby se prý vozí zdarma. Cestou na Izmir hledáme v mapě nějakou zajímavost, přece jen tohle bylo kdysi Řecko a je tu spousta památek. Jednou z nich je nepochybně Trója. Památky jsou v Turecku pěkně značené, takže se nemusíš bát, najdeš je lehce.

S hotely nebo s kempy je to tu ale horší. Když tu najednou: Trója camp. No dobrá, dnes budeme spát tady. Cena je teda dost vysoká, ale v okolí není nic a je to tu pěkné. Navíc čistá sprcha a záchody, elektrika a wifi. Nakonec to dopadá tak, že s panem majitelem a průvodcem v jedné osobě sedíme u stolu, pijeme slivovici, místní pálenku a víno. Příště prý spíme zadarmo, hehe. Zapředeme i diskuzi na téma islám a ženy. Prý se vůbec nemusí zahalovat, jsou rovnoprávné. Mohou studovat i pracovat, když chtějí. Vše je prý na jejich rozhodnutí. Spíš než islámské tradiční hodnoty tenhle chlapík uznává filozofii, že má být dobrým člověkem a chovat se pěkně k lidem, zvířatům a přírodě. No, to je aspoň pohled na svět, tak to má být! Vysvětluje nám rozdíl mezi Trójou a Efesem. Abychom si vychutnali Tróju, musíme znát její příběh. Je to o magii místa. Není tu nic, pár ruin. Na rozdíl od toho Efes je magický i dnes. Takže je naše dilema vyřešeno a jedeme se podívat právě na Efes.

Druhý den jsme si našli u silnice luxusní místečko pod obrovským starým olivovníkem. Sotva začneme vařit, mává na nás kdosi od nedaleké benzinky. Je to noční hlídač. Tušíme průšvih. Vyklube se z toho ale pozvání na čaj a krásné setkání. Nerozumíme si sice ani slovo, ale přesto je naše konverzace, při níž si pomáháme rukama nohama, velice přátelská. Benzinka je zavřená, ale plně vybavená, vaříme tedy to, co jsme začali venku, ale v kuchyňce. Spát nakonec můžeme také tady. Takže máme poprvé svého vlastního hlídače.

Památky a kabelky

Jsme v Efesu, který je nyní už památkou UNESCO. Na parkovišti se k nám žene týpek a říká co a jak. Prý je lepší jít to procházkou ze shora směrem dolů z kopce. V tom vedru to má smysl. Pracuje prý pro vládu. Na visačce má „shuttle supervisor“, haha. Zadarmo nás prý odveze k hornímu vstupu a cestou nám ještě zastaví na exkurzi do továrny na kožené kabáty a kabelky. Asi už tušíš, co následovalo… továrna byl obchod, a když jsme nic nekoupili, tak nás vykopli. Naštěstí nám ale zavolali odvoz ke vstupu. Nechali jsme se napálit, ale jsme u vstupu a zadarmo, tak co. Vstupné je nakonec asi dvojnásobné, než co psali na internetu. Platíme a necháváme na sebe dýchnout historii.

Ruiny bájného města Efes

Celsova knihovna, která dříve ukrývala až 12 tisíc svitků.

Průjezd tureckým vnitrozemím

Jezero Salda

Návštěva za to stojí a celkem tu trávíme asi 4 hodiny. Po návratu na parkoviště je „supervisor“ už pryč, to se dalo čekat. Ještě že jsme si k němu do auta nedali věci, jak nám radil. Dobrák od kosti. Raději pryč, ale kam tak pozdě. Všude kolem cesty na jih do Antalye jsou pole, nebo skleníky. Není tedy jednoduché sehnat místo na spaní. Sady jsou hodně zavlažované, tak ani pod strom si člověk nelehne. Zastavujeme u jednoho z mnoha stánků s ovocem u cesty. Kupujeme jahody a nakonec jsme pozváni na čaj a strávit noc prý můžeme v sadu. Nalézáme suché místečko daleko od silnice a královsky se vyspíme.

Ráno si kupujeme další kilo jahod, nemůžeme odolat. Pan majitel nám opět nese čaj. Nemluví a my také ne, dorozumíváme se jen zdvořilými gesty. Velký rozdíl od všech těch naháněčů u památek.

Do Pamukkale nechceme dojet v pravé poledne, a tak se cestou trochu flákáme. Nakonec stejně v pravé poledne ztvrdneme v zácpě, takže plán se dnes nezpotit, je ten tam. Je to tu jak v Rumunsku, všechny vesnice jsou kolem hlavní cesty, takže nejde jet moc rychle. Na prohlídku Pamukkale je hodně vedro, a tak sedáme do parku do stínu. Pohled na asi půlkilometrovou kolonu lidí stoupající vzhůru nás totálně odrazuje. Tohle si necháme na někdy příště.

Při pohledu na zácpy jsme se rozhodli to vzít trochu mimo hlavní tahy a do hor. Jezero Salda by mohla být příjemná destinace k dnešnímu kempování. Je tu sice značen kemp, ale není po něm ani vidu ani slechu, zaplouváme tedy do borovicového lesíku na břehu jezera. Noc je chladná, ale asi už jsme zvyklí. Navzdory tomu, že se jezero jmenuje Salda, voda slaná není. V celém Turecku jsme prozatím nenašli kouzelnější místo. Možná to bylo západem slunce, možná jsme konečně našli překrásné místo na spaní a možná je to tím, že je to tady opravdu hezké.

Konečně trocha češtiny

Nevím, jak to Mirka dělá, ale vždy odněkud vytáhne sušenky. Takže starosti, co budeme snídat, padají stejně rychle jako sušenky do nás. Jsme pár kilometrů od Antalye, kam by měly dorazit naše pasy z Prahy. Velké díky patří Mirkovi, který nám předal kontakt na svého kamaráda Metina, právě z Antalye.

Na benzince mu píšeme, že za chvíli dorazíme, a taky se snažíme zajistit si nějaké to ubytování přes couchsurfing (platforma pro sdílení volných gaučů mezi cestovateli). První člověk nás odmítá s tím, že když máme na benzín, máme přece i na hotel. Tohle moc nechápu, benzín sem nás stál stejně jak letenka… Díky tomuto odmítnutí ale natrefíme na perfektního člověka.

Burak byl na Erasmu v Brně a studoval to stejné co já. Jak viděl, že jsme z ČR, neváhal a pozval nás k sobě. Při příjezdu nás zdraví trošku kostrbatou češtinou, ale máme z toho velkou radost. Máme vlastní pokojík a motorky jsou v hlídaném areálu. Co víc si přát. Nakonec se z toho vyvine moc krásný pobyt. Původně jsme tu měli být jen dva dny, ale každodenní ujišťování, že balíček dorazí, náš pobyt protáhl na dnů šest. Antalya je celkem jiná než zbytek Turecka. Je to přímořské město plné hotelů, má krásné staré město s miniaturními uličkami a hlavně, hlavně jsou tu k vidění velké motorky a ne jen skútry jako ve zbytku Turecka. Zkrátka je to tu dost jiné, takový stát ve státě, chtělo by se říci.

Péče o bezpečí obyvatelstva je zde na prvním místě. Nejsou výjimkou ani detektory kovu v obchodech. Po šest dnů jezdíme po městě, upravujeme fotky a stříháme video. Celkově prostě lenošíme a dáváme se dohromady. Jeden večer nás Burak zve na couchsurfing setkání. Zde potkáváme prvního a zatím posledního Čecha na cestě – Josefa. Studoval v Turecku a dává nám nějaké tipy. A co je hodně důležité, kontakt na kamaráda ve městě Van. Po šesti dnech flákání už to nevydržíme a jedeme pryč. Lenošení už bylo dost a díky vízům se musíme trochu pohnout dál. Domlouváme se s Metinem, aby nám balíček přeposlal do města Van na východě Turecka. Kdybychom věděli o těchto průtazích už předtím, jeli bychom dávno.

Přístav ve starém městě

Staré město v Antalyi, kterému se říká Kaleiçi.

Divokým Kurdistánem

Cesta z Antalye, kde jsme čekali na pasy, probíhá hladce. Jsme najedení, máme natankováno, vyprané všechno prádlo. Čeká nás spousta kilometrů. Protože jsme na jižním pobřeží Turecka, nemůžeme, nebo možná nechceme jinak, než spát na pláži. Bohužel je to tu samý resort a hotely se soukromými plážemi, a tak se nám dlouho nedaří najít vhodné místo. Nakonec se na nás ale usměje štěstí. Sjíždíme na pěkný plácek, moři nadohled.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Na motorce kolem světa.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.