Myškinův
problém

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Petr Novak

Myškinův problém – e-kniha

Copyright © Pointa Publishing s.r.o., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Tato kniha by nevznikla bez laskavého přispění mých přátel, kterým ze srdce děkuji.

Co předchází, je více příčinou než to, co následuje.

Aristoteles

+

Klec vyšla hledat ptáka.

Franz Kafka

=

Život je otázkou zasvěcení.

Část první

Zasvěcení se nekonalo. Vyšel jsem ze dveří, jako by mě právě vyhodili z nějakého kutlochu, a celý mátožný se posadil ke studentům, kteří vyzvídali, co se za nimi odehrálo. Po dlouhé diskusi mi dali dvojku. – Máte to mezi jedničkou a dvojkou, tak to prosím berte jako lepší dvojku, oznámil mi blahosklonně předseda komise, pak mi podali ruku zbylí dva přísedící – jindy sarkastický doktor se přitom zbaběle díval do země. Odseděl jsem si před nimi svoje a tím to hasne: deset let akademické kariéry, která by se dala shrnout pod dojem neurčitosti. Zřejmě jsem nakonec čekal víc než jen bichlovací drezuru, kdy stejně nezáleží na tom, co máte z teorie načteno, protože je vhodné se středoškolsky držet tématu.

Probíráme to ještě u oběda se dvěma spolužačkami, které jsou z nižšího ročníku, takže se moc neznáme. Bruneta ke mně upíná svou pozornost, protože ve mně shodou okolností našla spojence. Protřelého mazáka, který si může dovolit brát některé věci s nadhledem a v příhodnou chvíli ukázat na všechny univerzitní pokrytce prostředníček. (Jenže to se plete, protože mi na vědění záleží.) Na rozdíl od druhé spolužačky, která si to nemyslí: pohledná blondýna, která jako by vypadla z obálky dívčího časopisu, se flegmaticky opírá rukou o stůl a jazykem si honí piercing na rtu, levituje bůhví kde. Příjemně si povídáme ještě půl hodiny, aspoň do doby, než s prominutím udělám něco, čím obě spolehlivě odradím: Napiju se, bublinky mi prošumí před očima. Ruku si dávám před pusu, jak popadám dech, ale už je pozdě. Spolužačky náhle pátrají pohledem po zemi, jako bych způsobil největší faux pas, a to jsem se přitom jenom zakuckal. Chci vstát, abych to nějak vyřešil, ale situace se naneštěstí podivně, až fantasticky vystupňuje. Zrudnu, jak se mi krev nahrne do hlavy. Udělá se mi psychicky nevolno, spustí se ve mně vnitřní zmatek, jako by mi to všechno najednou došlo…

***

Abych to všechno až sem mohl ve zkratce vyložit, musím se vrátit do doby, kdy mi bylo dvacet. Kontinuita mého života se přervala už v zimě, když mě vyhodili ze školy kvůli nepovedené zkoušce, a od té doby se snažím chytit jeho povlávající konec. Pracoval jsem, nebo si spíš přivydělával jako kustod, postával jako obvykle u otevřeného okna a koukal do zámecké zahrady, kde se srocoval hlouček skandinávských turistů. Byl jsem unavený z předešlého večera (to ostatně tak dvakrát týdně) a pozoroval je s mírným zklamáním, že mají po ránu tolik chuti do života. Familiárně se mezi sebou baví, svetry přehozené přes ramena, jako by si dali sraz před tenisovým utkáním.

Občas se s ostatními brigádníky prostřídáme, jinak tu celou dobu není co dělat. Kolem mě procházejí další turisté, průvody puberťáků se sluchátky v uších. Jeden starší manželský pár v expozici svačí. Napomenu je, že je na výstavě zakázáno jíst, ženská se mě snaží uchlácholit (– Nebojte, nebojte…): ještě si v rychlosti kousne dvakrát do chleba, než zandá olysalý papír zpátky do kabelky. Pak zvony nad Prahou odbíjejí poledne. Ve vedlejší místnosti postává plastelínová modelka, kterou jsem zahlédl v ranním hloučku brigádníků, alespoň si to myslím. Představuju si, jak se prochází po salonku a podél zad jí ubíhají pečlivě sčesané vlasy, ačkoliv ráno u vchodu působila jako vzácný obraz, který přehlíží toho, kdo se na něj dívá. Hotová Mona Lisa. Po kratší úvaze se rozhodnu vedle nakouknout, ale není tam. Pohledem zavadím o drobnou holku ve vlněném svetru, která zrovna byla na cestě ke dveřím. Zaraženě se zastaví a hledí na mě velkýma očima, které jako by se právě splašily. – To seš ty, řeknu napůl zklamaně a zůstanu na zápraží, jako bych nevěděl, jestli můžu dál.

Holka otevře pusu ještě víc, jako by chtěla něco říct, ale pak si to raději rozmyslí. Snažím se nastalou situaci zamluvit, a tak plácnu něco o tom, že se ve zdech muzea furt drží zima, přestože venku už je prakticky jaro. – No, je krásně, řekne nejistě. Pokývám hlavou. – Skoro jako na procházku. Konverzace tím ale zdaleka nekončí: představí se mi jako Markéta. Chvíli stojíme každý z jedné strany masivních dveří a snažíme se uhýbat kolemjdoucím návštěvníkům. Povídáme si, jako bychom společně otevřeli kufřík vzpomínek. Ke svému překvapení zjišťuju, že se s ní dokážu bavit o všem, co ji právě zajímá (a že toho není málo: učila se na klavír Goldbergovy variace, chodila na Znouzectnost, když se přihlásila na gympl do Prahy…), dokud nás nepřijde vyzvednout služebně nejstarší kustod, že bychom měli jít odevzdat klíčenky, protože muzeum už opravdu zavírá.

Loudáme se z kina podél prašné silnice a probíráme Bertolucciho Poslední tango v Paříži. Dojdeme postupně až k ní, do bytu, v němž žije od svých patnácti. Pozve mě dál, abych se neostýchal. Posadím se do pokoje na matraci – gauč tam vlastně nemá, jen jednu klavírní stoličku – a rozhlížím se po jejím nezávislém životě. Zapne počítač, aby pustila nějakou hudbu, a dojde postavit na čaj. – Tara Fuki, hlásím po prvních tazích smyčcem. – No jo…, houkne na mě z kuchyňky a je potěšená, že je znám. Pak ale jako by si svůj výběr rozmyslela, vrátí se a párkrát klikne do obrazovky. Pustí tam pro změnu Rale. – To jsou Rale, říkám a hned je zase překvapená, že je znám. Povídáme si pak při čaji, ukazuje mi fotky z Rumunska, kam se vydala s partou kamarádů: horské pastviny, usedlosti s domorodci, ona v tom samém vlněném svetru, který znám už z muzea. Přijde mi to zvláštní: Ať se ocitne kdekoliv, na každé fotce jako by byla středem pozornosti, přinejmenším pro toho, kdo ji fotil. Když dojde materiál z Rumunska, ukazuje mi pro změnu Litvu, pak Lotyšsko, Slovensko a Polsko… Ukazuje mi těch fotek čím dál víc, až se zdá, že to nebere konce. Poslouchám její výklad, ale pauzy mezi ním se pořád prodlužují a prodlužují, než se upřeně zahledí do obrazovky monitoru. – No jo, povzdechne si, já bych si stejně nezačla nic s někým, kdo nezná Rale. Potichu se zakuckám.

Budou tak dvě hodiny v noci. Odložím prázdný hrníček stranou a obejmu si kolena, abych se nemusel opírat lokty o matraci. Markéta sedí přede mnou na klavírní stoličce, svírá hrnek v dlaních jako svíčku a nábožně z něj upíjí. Pozoruje mě velkýma očima, vteřiny, snad minutu, mlčky vyčkává, jestli mi to dojde. Padne na mě tíha okamžiku. Po chvíli se jí dotknu nosem, pak zkusím rty. Polibek mi (kupodivu) opětuje, až jí samou radostí zajedu rukou pod sukni; chvíli naoko zkoumám její kalhotky, než mě zarazí, abych ještě počkal.

Následujících pár dní mi připadá jako z momentky, kdy se Bondy seznámil s Krejcarovou. Usínáme nad ránem za rachocení tramvají, které dovnitř doléhá pootevřeným oknem. Mé ruce se noří do jejích červenohnědých vlasů, ležím mezi jejíma nohama, klín stále zakrytý sukní.

– Hm, oddechuju vzrušením u jejího spánku.

– Hm, odpovídá na to ona, nos na mé líci.

Posloucháme Václava Koubka, Už jsme doma nebo koho ještě, zatímco patami spočívá na mých kotnících, nohy zaklesnuté pod jejíma, abych se na ni mohl pohodlněji natisknout. Není sice kam spěchat, protože je to náramně příjemné, ale když už to trvá příliš dlouho, začínám se obávat, že nepoznám ten pravý okamžik, kdy se s ní vyspat. Opatrně se jí s tím svěřím, zatímco se přede mnou protáhne jako kočka. Vážím přitom slova, protože se zároveň bojím, že s ní takhle napoprvé – po nepřetržitém pokoušení – selžu. – A co potom, viď? Zasměje se tomu. – Já myslela, že se to řeší, až když to nastane, protáhne se ještě jednou a klekne si na paty.

Po několika dnech přijdu na sraz do kinokavárny o trochu dřív, ale Markéta už tam sedí, před sebou matonku a v očích pohled, jako bych se snad objevil nevhod. Přisednu si k ní, a když mi řekne, co mi říct chce, pro jistotu dodá, že ví, že ji asi zabiju, ale že nepočítala s tím, že se to takhle vyvine.

Poklepu prsty o desku stolu, a abych situaci odlehčil, prohodím, aby se neomlouvala, že ji zabiju stejně. Pak se jí zeptám, jak je to dlouho.

Odpoví, že něco přes dva měsíce.

Navrhnu, jestli si to nechce nechat vzít.

Navrhne, abych už raději nic nenavrhoval.

Řekne, že pochopí, když se seberu a odejdu. Zdá se to fér, až na to, že ji mám rád. Koukám střídavě na ni, pak do stolu a nedokážu se rozhodnout. Myslel jsem si, že je to začátek našeho společného příběhu (seznámení – svízele – srdceryvný rozchod – mezi tím samozřejmě spousta dobrodružství a nezávazného sexu…), ne že už má ve svém životě někoho jiného a já k nim přistoupím jen jako zbloudilý cestující. Před očima mi mimoděk naskočí Bondy, jak lamentoval nad tím, že Krejcarová byla krásná až k zbláznění – a mě nenapadne nic lepšího než se zeptat, jestli chce jít do toho kina. Markéta naproti mně svýma krásnýma očima přitaká, jako by se v ní probudila určitá odhodlanost. Poznané sebevědomí, že žádný problém není tak velký, aby se nedal zvládnout.

Dávají Mazací hlavu od Davida Lynche, jeho nejintimnější portrét, jak se údajně vyjádřila režisérova dcera. Co se ta bezmocná stvůra ve filmu narodí, vstávají mi vlasy hrůzou na hlavě. Nezodpovědná matka se k tomu nechce znát, protože si na prahu dospělosti nechce zkazit život. Přenechá tedy starost o kafkovské ono otci, postavě úzkostlivého podivína, kterého tím chytí do pasti. Držím se Markétiny ruky, která mi spočívá na klíně, a po očku s překvapivou nevolí sleduju, jak se zaujetím pozoruje plátno, jako by ji snad tahle iracionální situace přitahovala. Hlava už mi to nebere, jako by se můj svět převrátil do neprobádaného podlaží: Pociťuju nutkavou potřebu se zvednout, a nikoliv odejít, jak by bylo realisticky vzato normální, ale znovu (a znovu a znovu…) se s ní vyspat, protože se mi ji nechce ani v nejmenším opouštět. Když nakonec vstaneme ze sedačky, sama navrhne, že bychom mohli jít ještě k ní na čaj. S povděkem to kvituju, ale překvapíme tam její spolubydlící, jak se válejí po posteli u televize. Markéta u nich na chvíli zmizí za pootevřenými dveřmi, než za mnou znovu přijde do obýváku. Proplíží se kolem mě mlčky, jako bychom už ani mluvit nepotřebovali. Ne pod tíhou situace, spíš si připadám, jako bychom se vrátili po pár týdnech z dlouhé cesty a byli rádi, že jsme byt našli ve stavu, ve kterém jsme ho opouštěli. – Alenka s Tomem jsou v tom taky, řekne mi, co se právě dozvěděla vedle v pokoji. Přikývnu, snad na souhlas trochu mlasknu. – Jak jsou spolu dlouho? – Něco přes půl roku, odpoví. Pozoruju Markétu, jak se otáčí v přilehlé kuchyňce. Když v ní nakonec zhasne a jdeme si lehnout, osvětluje nás jen pouliční lampa obsypaná třepetáním můr. Na prosklených dveřích se odrážejí namodralé záblesky z ložnice.

Následující dny se pod očekáváním jistého horizontu poněkud zdrcly. Pokud už se bavíme o budoucnosti, hrdinně říkám, že uvidíme. Markéta, která minulý týden jen tak mimochodem udělala maturitu (to jsem celkem koukal), říká, abych si nedělal násilí, že počítá se životem ve dvou, už je s ním smířená. – Dvojka je přece základ, přitakává do kroku, zatímco uhýbáme z asfaltky do luk a strání. Říká to ani ne tak, jako by si dodávala kuráže, jako spíš že je o tom bytostně přesvědčená, a bych se tím vším fakt nestresoval. Není to jediné vysvětlení, kterým mě přivádí k úžasu. Na starých zámeckých schodech se mi svěřila, že člověk nemůže sejít z dané cesty, i kdyby stokrát chtěl, takže mu nezbývá než se přizpůsobit. Chtělo se mi zaprotestovat, protože by to přece znamenalo, že nikdo nemá rozhodování o životě ve svých rukou (– No ale je to tak, nebo ne?), ale raději jsem její komentář taktně přešel.

Až když jsme seděli v té kavárně a řekla mi, co mi říct chtěla, tak mi to obrazné přirovnání (že život nemáme ve svých rukou) došlo. Zeptal jsem se jí totiž, jestli se to stalo poprvé. Opatrně se mi svěřila, že už jednou otěhotněla. Bylo jí patnáct a právě začala spát se svým prvním klukem. Samozřejmě na něco takového byli mladí a rozhodně ne připravení. – No co jsem mohla dělat, v patnácti… – A to jsi brala antikoncepci…, ujistím se, jako bych nevěřil, že je to možné. – Antikoncepci jsem samozřejmě brala, podotkne dotčeně, jako bych z ní dělal hlupačku. – Prostě, to se někdy (plodným ženám, ty troubo) stává, dodá, abych to konečně pochopil a prozřel. Nevěřícně zakroutím hlavou, protože mám za to, že prášky by měly za všech okolností fungovat. Jenže o to teď ani tak nejde: Soudě podle jejího výrazu to vypadá, jako by se něco podobného mohlo kdykoliv opakovat. – Moje babička je z osmi dětí, podotkne nakonec, jako by to mělo být vysvětlení, které má celou situaci ospravedlnit.

***

Osm dětí je hodně a já jsem uprostřed rozhodování, co bude dál s mým životem:

• Mám za sebou neúspěch na akademické půdě, první hmatatelnou životní prohru, která se ovšem dá lehce napravit, aniž by to později někdo poznal. Stačí se jen srovnat do latě, protože tenhle prvotní neúspěch spočíval obrazně řečeno v mé zmatené, sotva dospělé hlavě: kráčel jsem po chodbách ústavu s náležitou hrdostí, že jsem se hned napoprvé dostal na školu, kam jsem chtěl, a taky s neodbytným pocitem, že na mě všechno od prvního dne padá (jako by celá fakulta jako obrovský galimatyáš přetékala očekáváním) a nemohu tomu zaboha zabránit: tak jsem raději nechal všechno padat místo toho, abych se pokoušel aspoň něco chytit. Zpětně je mi jasné, že jsem v tom přívalu požadavků nebyl sám, jenom jsem se – na rozdíl od houževnatějších spolužáků – nedokázal překonat, abych se aspoň začal snažit. Nechal jsem to zkrátka plynout, před sebou obraz studenta, který se vyžívá v kavárenské zahálce.

• Na vědění mi opravdu záleží. Bylo mi to jasné už u přijímaček na vysněný obor, kdy jsem komisi zahrnul svými znalostmi jako nevyžádaným darem: přísedící po mně pokukovala, protože ze mě slova padala jako z protržené přehrady, a druhá studentka, kterou tam se mnou zkoušeli, mi pak na chodbě říkala, že jsem nebyl k zastavení. A taky mi to bylo jasné o rok později, když jsem jako student sestupoval po schodech fakulty s nejasným pocitem na zátylku, že nechávám spolužáky jednou provždy za sebou: byl jsem se zrovna zeptat na studijním oddělení, co by se s tou promarněnou zkouškou dalo dělat. Ostřílená referentka mě přesvědčovala, abych to zbytečně nedramatizoval, že ona byla na jedné sedmkrát. Snažil jsem se jí vysvětlit, že se zkoušející nenechá jen tak obměkčit, ale ona jako by si vedla svou, že se tady dá ze všeho stejně vymluvit, a byla na to patřičně hrdá. Ničeho jsme se nedobrali, proto jsem si mezitím, než obživne polochcíplý úřední šiml, podal přihlášku na jinou fakultu.

• A do toho jsem poznal Markétu. Sám sebe jsem rozpoznal jako romantika, který ve mně dřímal už dlouho, jak mi bylo spolužáky ze střední s oblibou předhazováno: pohublý kluk s delšími vlasy, který když vykládá svoje teorie, živě u toho gestikuluje. Jenže romantikovi jde přece o štěstí, které (jak si zejména na příkladu svého života uvědomuje) není samozřejmé. Jenom romantik má za to, že prožít romantický vztah se nepodaří každému. A já jsem z Markéty – z její krásy a intelektu – fakt dočista hotový.

Zdá se, že už jdeme dost dlouho. Nedaleko stojí stromy, pozůstatek lesíka. Jarní poryvy prosívají stébla trávy, ale zem je ještě těžká a studená. Tehdy, pokud už se bavíme o budoucnosti, hrdinně říkám, že uvidíme. Rozprostřeme na ní látkový přehoz, všimnu si, že o kus dál (na dohled) nad dekou poskakuje holka, která se právě vsoukává do těsných džínů a nemůže se do nich dostat. Zezdola ji v klídku pozoruje starší chlápek, paži opřenou o skrčené koleno… Milujeme se na prokřehlé zemi, špičkami tenisek vyhloubím do hlíny dvě jamky. Když v Markétě pak odpočívám, nad našimi hlavami uslyším šustění: chodec si to štráduje kolem nás, oči sklopené do země, jako by nic neviděl. Zvednu se, zmateně za ním popojdu pár kroků. Koukám se na jeho vzdalující se záda, teprve pak si všimnu, že jsme si ustlali jen pár metrů od pěšinky.

***

Markéta leží doma na koberci, hlavu podepřenou dlaní, a pozoruje mě, jak stojím nahý u batohu a listuju knihou, ze které jí chci něco přečíst. Usmívá se na mě a přivádí mě tím do rozpaků. – Když ty seš tak hezkej chlap, postěžuje si, jako by na ni právě dolehla veškerá nespravedlnost světa. Sklouznu pohledem z řádků knihy na špičky nohou a shovívavě se usměju nazpátek. Při pomyšlení na to, co mi právě řekla, přestanu předčítat komplikovanou pasáž a svalím se k ní zpátky na zem; přitáhne si mě ještě blíž, abych byl na ní co nejtěsněji. Snažím se být opatrný, ale když do ní proniknu, obejme mě ještě silněji; jako by se bála, že jí z milostného sevření uteču.

Milujeme se na matraci pod rozpáleným oknem. Krůpěje potu se roztékají, než mi uteče ze sevření z jednoho konce na druhý, schoulí se do klubka a tvář se jí zkřiví. Snad jsem jí neublížil, pomyslím si. Vyřknu obavu nahlas. Chvěje se, drkotá zuby. Připlazím se k ní a položím jí hlavu do klína, abych ji v objetí trochu ukonejšil: netrvá to ale dlouho a už zase zesilujeme naše pohyby. To zaujetí se stupňuje, jako bychom byli u vytržení. Když dojde ke katarzi, svírám jí prsa, jako bych ji chytl za zadek. Padnu na záda, až se sesunu z matrace dolů, noha zůstane nahoře, jako bych přepadl přes stůl. Propukám v úlevný smích. Chechtám se do polštáře, bránice pulzuje a nepřestává. Markéta na mě bázlivě hledí, jako by nevěděla, co si myslet, a směje se mému smíchu.

Přísahám si, že tohle nesmí nikdy skončit. Znovu a znovu roztáčíme kolo milování a taky si to patřičně užíváme. Dost mě překvapilo, když Markéta při jedné společenské hře zmínila soulož v autobuse – mezi přáteli vyvolala poprask. Ve skutečnosti to nebyl zas tak úžasný zážitek, byl dost stresující. Člověk si sex neužije, musí se ovládat kvůli spolucestujícím, kterých je v autobuse poskrovnu, ale přece tam jsou, hrát mrtvou rybu: dvě mrtvé ryby, které se koukají ven do přírody, občas někdo hluboce oddechne. Je to naše malé, ale jinak zcela neškodné tajemství, které se skrývá pod její sukní. Chráníme ho a nedáme si ho vzít: Jsme jím posedlí. Smrt byla v jeho dětských očích hodnotou všech hodnot, přečtu si v Procházkově Svaté noci o pár let později. Přesně tak, podtrhnu si to. Jen my jsme ji vyměnili za milování.

Sedíme na Střeleckém ostrově, když mi ukáže fotku z ultrazvuku. – Je to kluk, okomentuje obrázek, na který se právě dívám. – Kluk, pronesu jako někdo, kdo si není jistý, co to vlastně znamená, a dál nějak nic. – Podívej, jak si cumlá palec, ukáže na snímek, aby mě nějak rozmluvila. – A taky se tak u toho šibalsky směje… – No. Skoro jako by věděl něco, co my ještě ne, ušklíbnu se. Obejmu ji kolem ramen, abych se s ní pohodlně uvelebil, když mě náhle napadne vyndat z batohu diář. Napřed zaváhám, ale pak před ní začnu zkusmo vyslovovat různá jména. Markéta mi naslouchá, jako by ji samotnou překvapilo, co to právě dělám. Hodím si nohu přes nohu a druhá ruka se opět přehoupne přes její rameno, abych rozptýlil její pochybnosti. – Ne, ne, ne, projedu očima seznam, protože ta nejčastěji používaná jména mi přijdou příliš fádní (to asi ne, co? – ne, to asi ne). Zkusím proto ta méně obvyklá. Po několika rozpačitě přijatých pokusech navrhnu Hynka. – Hynek by asi šel, přitaká Markéta. Pošetile se usměju. – Mně se náhodou Hynek moc líbí, oznámím příkře, jako by bylo rozhodnuto. Založím poslepu diář, aniž bych přestal sledovat druhý břeh Vltavy.

Markétina máma odjela se svým přítelem na dovolenou a prosila Markétu, aby pohlídala barák se psy. Když je vzduch čistý a nehrozí u ní žádné návštěvy, nasednu s batohem na autobus. Po necelých dvou hodinách jízdy jihočeským venkovem dojedeme do okresního města, z něho pak jdu přes zpustlé náměstí ještě kus pěšky podél kukuřičného lánu, než zahnu do kopce přes trať, po které jezdí lokální motoráček. Kolem mě je unavené prázdninové odpoledne, stavení okolo jsou tichá, jako by v nich ani nikdo nepřebýval. Na jedno z nich zazvoním. Za dveřmi domu se rozkmitají ocasy dvou jezevčíků, jednoho postaršího rapla s prošedivělým čumákem (Cháron) a druhého mladého telete (Denny), který si přede mě lehne na záda a smýká se po podlaze, jako by chtěl tančit čtverylku. Při prohlídce domku se porozhlédnu kolem: na dostatek starosvětského soukromí, ložnici s postelí, na niž navršili ztěžklé peřiny, potemnělý obývák s prošedivělými záclonami a křišťálovým lustrem. Zejména mě ale fascinuje po okraj napěchovaná lednice. Markéta z ní právě vytahuje hrnec s domácím vývarem a mezi řečí mi sděluje, že má nařízeno od doktora odpočívat. – Nic jiného tu ani není třeba, pomyslím si a pomůžu jí sklidit ze stolu.

Celí rozespalí se k sobě nedočkavě přitiskneme. Když už to vypadá na první ranní orgasmus, do našeho prudkého oddechování se zpod deky začne ozývat provinilé kňučení, které jako by nám odpovídalo. – To-snad-ne, neudrží se Markéta smíchy, zatímco se zalykám a nosem odfrkuju do jejích vlasů, jak jsem na ni zezadu natisknutý. Vzepřu se na lokti, abych se podíval k našim nohám. Spatřím jen Dennyho zadek, jak vyčnívá zpod peřiny. Že jsme přestali, evidentně vnímá jako pokyn, aby si pod ni vlezl úplně celý. Snažím se ho nohou vystrnadit, strkám ho pryč, dloubu ho palcem, ale tvrdošíjně se nehne z vydobyté pozice ani o píď.

– Bože, je jak dítě, řeknu.

– Taky že je to dítě, odpoví Markéta.

– Hm… Myslíš, že bude Hynek taky takový?

– Jaký?

– No jaký… Takhle neodbytný…

– No to těžko říct. Navíc to ty přece řešit nemusíš, podotkne, jako by mi chtěla připomenout, že to primárně není moje starost. – Ale měli bychom na něj o trochu víc myslet, co myslíš? Uchopí mě za sebou, trochu se nadzvedne a nechá mě ze sebe vyklouznout. Přetočím se s povzdechnutím na záda a pohladím Markétu hřbetem dlaně. Nakonec má pravdu, když jí doktor nařídil, že má především odpočívat. Měl bych se už začít chovat trochu rozumně, říkám si, i když to se lépe řekne, než udělá, protože mě Markéta pořád hodně přitahuje: měli bychom si dát s milováním na chvíli pokoj.

Po zbytek pobytu se snažím řečené dodržet, což není moc těžké, protože Markéta si drží solidní odstup – občas ji jako malé děcko pohladím po hlavě, než se opět s omluvným úsměvem stáhne. Přes den chodíme na procházky se psy a večer grilujeme na zahradě, než na ni dolehne soumrak. Povídáme si stejně, jako když jsme se před dvěma třemi měsíci poznali. Připomíná mi to dětství, když jsme s kluky chodili po sídlišti a rozprávěli o životě a záhadách vesmíru – všechno to ještě leželo před námi, bylo v tom zakopané dobrodružství, které mě s každou další myšlenkou vtahovalo dál do sebe. Koukáme se na filmy. Přivezu mimo jiné Pod ochranou nebe, které svou kruhovou kompozicí zachycuje život jako vzpomínku na předešlý den, a Markéta mi k mé klukovské radosti věnuje nedostupný výtisk Bondyho Invalidních sourozenců, s tím, že to tady stejně nikdo nebude číst.

Na zahradě se vyrojí několik masitých sršňů, pobzukují u stromu, jako by o něčem rokovali, než se znovu přeskupí a rozhodnou se pustit do díla. Koukáme na to celí ustaraní z okna, než Markétu napadne, že mámin soused je dobrovolný hasič. – Za chvíli přijde, řekne, když se od něho vrátí. Soused skutečně zanedlouho dorazí, zvenčí si otevře boční branku – soudě podle mlčenlivého výrazu a nátělníku, který má na sobě, to vypadá, že jsme ho právě vytáhli od snídaně. Koukám se, co na zahradě dělá, předpokládám, že vytáhne nějaký prostředek na odpuzení nebo přímo likvidaci, ale nese si s sebou jen kombinačky a igelitku. Zajímavá volba, napadne mě, a zatímco sršni pilně slepují našedlou kašičkou stěny v krmítku, soused jim nové obydlí vylomí kombinačkami ze stromu a strčí krmítko i se zpitomělými sršni do přichystané igelitky. Nakonec ji zaváže a zase s tím bzučícím chumlem v tichosti odkráčí boční brankou. – Myslíš, že si je vzal domů? ptám se Markéty, když se pak zaskočeně koukám do prázdné zahrady. – Nevím, ale vypadal na to, prohodí Markéta a otevře bar, kde jsou zásoby alkoholu. Sáhne po jedné flašce, chytne ji jako zápalnou láhev. – Hned jsem zpátky, řekne a zmizí za ním ve dveřích.

Předposlední den, který máme ještě sami pro sebe, přijede na návštěvu Markétin bratr. Když jí volá, že už je na cestě, dá se do mě neklid. Markéta předejde mým obavám, a abych to prý neřešil. Přeneseme – aby to lépe vypadalo – moji peřinu z pokoje do obýváku. Vykládá mi o něm, jak se jako malí potají koukali na romantickou komedii, kterou dávali pozdě večer. – Když pak přijeli naši, všechno jsme rychle pozhasínali a běželi do pokoje, jak jsme se báli, že nás nachytají, směje se jejich naivitě. – Strašně nenápadně jsme pak pod peřinami oddechovali a předstírali, že spíme, hlavně když se v pokoji na okamžik rozsvítilo světlo, jak nás rodiče přišli zkontrolovat. – A co oni na to? zajímá mě. – No mysleli si svoje, ale druhý den dělali, jako by se vlastně nic nestalo. Bylo to divný, ale prošlo nám to, možná proto si to dodneška pamatuju.

Bratr s jablkem v ruce mě zahlédne v okně, jak vycházím na zápraží. Podle očekávání je trochu zaskočený, snaží se dát dvě a dvě dohromady, co tady dělá ten dlouhovlasý hejsek s jeho prokazatelně těhotnou sestrou. Následně se ale projeví jeho přirozený charakter a nechá to plavat, nebo se o to alespoň pokusí. Mluví převážně s Markétou, která se ho ptá na těhotnou manželku (brali se nedávno) a další konverzační balast, o kterém nemám ani tušení a který jenom jako nechtěný svědek poslouchám, aniž bych věděl, co přesně znamená.

– OK, tak já vyrazím, řekne nakonec a otevře kufr škodovky (jablko předtím odloží na palubní desku). Následně odemkne dveře, které vedou do ložnice, a začne z ní vynášet přichystané tašky. Nevím, kolik toho má, ale když se u auta otočí a jde pro další, nabídnu se, že mu pomůžu. – To je dobrý, řekne, jako by to nestálo za řeč, zatímco je zdvíhá do kufru. Můžu se ptát sám sebe, kolik jsem právě ztratil prvních cenných bodů, ale když to odnosí, přijde se ještě rozloučit. – Rád jsem tě poznal, Petře, podá mi ruku a klidně mi ji stiskne.

Podobná scéna se opakuje, když se navrátí Markétina máma s přítelem z dovolené. Autobus do Prahy mi jede po obědě, ale oni se vrátí (místo navečer) už před ním: Zřejmě je zalarmovalo bratrovo echo o cizinci v domě. Auto mají napěchované rovným dílem věcmi z dovolené a čerstvým nákupem. Napadne mě, že museli vyrážet brzo ráno, když to všechno stihli, a zatímco tahají do kuchyně první igelitky, pozdravím je a chci se představit. Mámin přítel na to nereaguje: je podrážděný, že sem musel spěchat. Nakonec se tedy osmělím a dojdu do auta taky pro nějaký nákup, ale příteli tím moc radost neudělám, spíš vypadá na to, že by mě nejraději rovnou shodil ze schodů.

Když se situace uklidní, následuje podivuhodný oběd, na kterém všichni trvali a já se nečekaně nijak nebránil. Duchem zmizím v nandaných porcích, ptají se mě, jestli mám dost, ale neodvažuju se, abych nebyl za vyžírku. Markéta občas něco prohodí, udržuje konverzaci hlavně s mámou, a na konci oběda, když sklízíme ze stolu, mezi řečí podotkne, že mi zanedlouho jede autobus. Přítel se odevzdaně položí na otoman a koukne se na hodinky. Pak s úlevou zavře oči a řekne: Jen na chvilku. Odejdu s Markétou do ústraní dětského pokoje a nervózně ji vezmu za loket. – To je hele blbý, aby mě ještě vezl na autobus… – Ale jen ho nech. – A tenhle teda pomáhá tvý mámě v drogérii, jo? – No, ale původně je to bulharskej diplomat, před revolucí byl, zná se v týhle zemi s kde kým.

Zpátky v Praze řeším jiný problém, když stojíme s Markétou vzadu v tramvaji. Cestující si nás při nastupování prohlížejí, mě se staženými vlasy a brýlemi a ji v zavinovací sukni s vypouklým břichem a klíči v ruce. Nepustí ji sednout, jenom po nás loupnou odsudečným pohledem. Přeju si, aby to nevypadalo, že jsem se právě nachomýtl kolem (jako nehoda), ale moc s tím nedokážu udělat. Dvě tři zastávky do cílové stanice ještě přetrpím pod kuratelou dotěrných pohledů, než konečně vystoupíme. Stavíme se pak na rohu v bistru pro pizzu, kterou si chceme sníst u filmu, ale i tam se odehraje něco podobného: kluk a holka v zástěře po sobě za pultem házejí okem, aniž by se snažili zakrýt svou škodolibost: Už je po všem, co? – Spadla klec. – Když ptáčka lapají, pěkně mu zpívají… Snažím se hlouposti těch dvou nevšímat, tvářím se, že je mi úplně jedno, ale pravda je, že polykám znechucení jako pelyněk a už už koukám, abychom odtamtud vypadli.

Urputně teď přemýšlím o tom, jak na mě přechází zkušenost Markétina těhotenství: v pohledu druhých jsem jeho součástí a bránit se mu nemůžu, protože bych tím bránil novému životu. Začínám prostě řešit ten typ otázek, které jsem předtím bohorovně hodil za hlavu, když jsem se otevřel své rozeklané existenci. S Markétou po boku si připadám průhledný, asi jako čerství milenci, kteří stojí ve vagonu metra, a proto se nemůžu udržet: Když vystupujeme na I. P. Pavlova, jdu hrdinně krok dva před ní, abychom se co nejrychleji vytratili do soukromí – zatímco chudák Markéta se za mnou s námahou plouží. – Tak už do háje počkej, čtu jí z výrazu tváře, když se za ní ohlédnu, stejně jako já jí chci svým zmateným posunkem říct, aby se necourala.

Markéta mi nakonec oznámí, že odjede dovršit těhotenství k babičce na maloměsto. Mně beztak za pár týdnů začíná škola a potřebuju se (po svém slavném prvním vyhazovu z vysněného oboru) raději hned od začátku soustředit na učení. – Mohla bych se ale s Prahou nějak rozloučit, řekne Markéta a pak navrhne, abychom si udělali piknik na Petříně. Bude to symbolické, právě jako poslední scéna ve filmu Pod ochranou nebe, v němž se hlavní hrdinka vrátí na konci cesty do kavárny, kde její putování začalo. Kromě toho, na Petříně jsme se několikrát milovali: zpomalené jarní dopoledne, všichni ještě v práci nebo ve škole, dělali jsme to v trávě pod dohledem hradní stráže, protože se na Hradě konal mezinárodní summit. Bylo zkrátka pěkně… Markéta mi zase připomene, že když přijela poprvé na gymnázium do Prahy a prvních pár týdnů neměla kde bydlet, chodila si vařit na strahovské koleje, ale jinak prý spala právě tady, na stráni s výhledem na nábřeží.

Před západem slunce dopíjím z flašky zbytek vína, Markéta zandavá do krosny chlebíčky, které ještě zbyly. Jsme jimi tak akorát přecpaní. Objímám ji ve spacáku, jako bych si ještě chtěl zapamatovat její dotek, něhu mladé holky, která brzo bude mámou, a pozorujeme zšeřelou stráň. Doléhá na mě samota z pomíjivosti. Slunce se přehoupne přes obzor. Z myšlenek mě vyruší dospívající mladík, který si to nad námi rázuje ke křoví. Vytáhne z něj spacák, vypadá to, jako by tu každý den nocoval. Sevře ho v náruči, pak náhle zmizí v šeru, aby na něj nebylo vidět. Před půlnocí se město stáhne, jako by se do sebe ještě víc scvrklo. Kopec se odevzdá zvlčilému štěkání psů a hulákání bezdomovců, které je slyšet od dřevěného kostelíka; z restaurace odcházejí zpozdilí hosté; doléhá k nám smích zvlněný jako zvuk harmoniky, někdo někoho volá jménem. Pozorujeme planoucí nábřeží, po kterém proudí letní turisté. Tiskneme se s Markétou k sobě, tak tak že se do spacáku vejdeme. Objímám ji, nalepený na její záda, hladím ji přes svetr po vypouklém břiše. Než usneme, vytáhnu z batohu ještě peněženku a skopnu si ji raději pod nohy.

Probouzím se v pošmournu, může být okolo páté. Po cestě kolem nás projíždí krokem policejní auto, jako by nechtělo budit náhodné spáče, strážník v něm obhlíží, co se v noci na stráni událo. Z nábřeží až sem doléhá slabé drnčení tramvají. Úsvit nad Prahou je cihlově červený, zahalený v šedivých oblacích smogu. Chvíli tak ještě ležíme, než se do mě dá ranní neklid, pak se probudí i Markéta. Pomalu vstaneme, upravíme se a sesbíráme po sobě věci. Prokřehlí a rozespalí, mátožně se pohybujeme, jako bychom kempovali někde v přírodě a usnuli u ohně v nějaké zvlášť bizarní poloze. Ranní chlad zmírňuje prodírající se hřejivé slunce. Doprovodím ji z kopce dolů, u úpatí s dětským hřištěm obejdeme tábořiště zvandrovalých nocležníků. Blížíme se dolů ke křižovatce na Újezdu, kde si řekneme ahoj: rychlou chůzí se blížíme k místu, odkud už nebude návratu.

– Tak ahoj, rozloučíme se, když se dole zastavíme. Pohladím ji po rameni, jako bych ji chtěl ukonejšit, nesměle se ještě obejmeme. Zeptám se, jestli jde na tramvaj, ale řekne, že dojde i s bagáží na Knížecí pěšky, má ještě čas. – Hm, přitakám, jako bych měl skelný pohled – duchem už jsem také na cestě, ne na maloměsto, ale domů na předměstí. Usměju se na ni, až pak se otočím směrem do křižovatky, a místo toho, abych popošel na zastávku, využiju zelené na semaforu a raději rovnou vyrazím do silnice.

Před polednem postávám u okna, zatímco dole na zahradě hartusí sekačka – zvuková kulisa se slévá s pocitem prázdnoty a obrůstá mě jako býlí antickou sochu. Nemůžu odtrhnout pohled od pole, které se rozprostírá za protější řadou nově postavených domků. Civím před sebe docela urputně, unášen hlukem zahradního motoru, až sousedka odnaproti prudce zatáhne záclonu: nepochybně má pocit, že ji šmíruju. Nemůžu si však pomoct: kdybych ze sebe vydal hlásku nebo odvrátil zrak, Markéta by se rozplynula a ztratil bych ji nadobro. Myšlenky přetrhne až obvyklé volání k obědu. Sekačka dole přestane hartusit, zvuková kulisa ze mě spadne jako antická róba – obnaží mě, jako bych měl vkročit na jeviště. Dole bouchnou dveře, volání k obědu se ozve znovu. Zakroutím pomalu hlavou, jako bych s nastalou situací nesouhlasil, a s melodramatickým povzdechem se vydám po schodech do jídelny.

Polehávám na posteli a beru do rukou polorozpadlé Ztracené iluze, které jsem kdysi po někom podědil. Mám pocit, že se v nich nacházím místo Luciena, že jsem tak někde uprostřed příběhu. Ironie nebude náhodná. Je to podobné, jako když mi začne v hlavě hrát píseň, jejíž slova komentují nastalou situaci – hraje tak dlouho, dokud si její sdělení neuvědomím. Jako třeba Lovesong od The Cure: trsátkem vypáraný riff, který následně přechází do krátkého tremolla. However far away, I will always love you. Zdá se to možná přehnaně romantické, ale je mi jasné, že to nesmím brát doslova, protože podvědomí má ke sdělování jen obrazy, pocity nebo právě melodie. Místo přepjaté lásky můžou slova znamenat prostě jen to, že mi chybí jednota a celistvost, protože jsem následkem svého jednání rozpolcený: opět sám a na začátku, kde už jsem jednou byl. Podstata toho vztahu byla přece v pořádku, říkám si, a zkušenost ostatně silná jako žádná jiná předtím.

***

Mezi stránkami dál přemýšlím, co s volným časem, kterého mám náhle spoustu, než zaregistruju, že se v místnosti zešeřilo a namísto do knihy koukám do stropu. Napadne mě se ozvat starému kamarádovi, kterého už jsem dlouho neviděl, protože bydlí na severu republiky. Poznali jsme se před lety o prázdninách. Byl o několik roků mladší, ale poslouchal stejnou hudbu jako já. Překvapilo mě to, mezi tím vším objevováním, kdy se celé žánry líhly jako houby po dešti, vzájemně jsme si notovali. Později se k našemu společnému zájmu přidala ještě jedna mončičáková herečka, kterou jsem kvůli psaní poznal na gymnáziu a bezelstně jsem ji (s velkými plány samozřejmě) o dalších prázdninách přivezl s sebou na chatu. Byl jsem do ní platonicky zamilovaný, ale protože ti dva, měla ta herečka pocit, si rozuměli lépe, vyplynul mezi nimi pozvolný prázdninový románek: ona si ho zamilovala, jako by nedokázala odolat jeho přitažlivosti. Několikrát se spolu myslím vyspali, zatímco já zarytě setrvával v medově nasládlé roli důvěrníka.

Myslím na ni znovu ve chvíli, když svírám sluchátko.

– Jasná věc, přijeď, říká mi Mikuláš, rád, že mě slyší. Už mu sice začala škola, ale odpoledne prý něco vymyslíme.

Když jsem se s Mikulášem viděl naposledy, přemítám po cestě za ním, měl hlavu čerstvě oholenou tak, že vypadal jako dítě z plakátu, které onemocnělo leukémií: jeho hlava bez vlasů zbělala, jako by zářila do prostoru. Útrpně snášel, jak se mu všichni smáli, protože to přirozeně přitahovalo pozornost, ale nikdo z něj nedokázal dostal, proč se nechal oholit, pokaždé to z nějakého důvodu zamluvil… Za slabou hodinu autobus vjíždí do města. Na nádraží čeká opět ten zarostlý kluk v olivově manšestrovém sáčku s brejličkami, něco mezi holobrádkem Johnem Lennonem a střapatou Janis Joplin. – No nazdar Pe-ťo, podává mi chlapácky ruku a říká, že si jen učení, které mu visí na rameni, hodí domů a můžeme někam vyrazit.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Myškinův problém.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.