JOTA / 2021

The Secret Series 3: This Book Is Not Good For You

Vydáno ve spolupráci s Little, Brown and Company,

divize Hachette Book Company.

Copyright © 2009 by Pseudonymous Bosch

Translation © Vanda Senko Ohnisková, 2020

Cover illustration, interior illustrations,

and display type copyright © 2009 by Gilbert Ford

Book design by Kirk Benshoff

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2021

ISBN epub 978-80-7565-833-3

INDII A NATALII,

AŽ BUDOU dost velké

Mmmmm…

… pěkné křupnutí …rozplývá se

Náznak ostružiny…

hm… ano … silný

že by kardamom?

Sametové pohlazení

na jazyku…

Zakončení… hm

AAAAAAAAAAAA

AAAAAAAAAAAA

m m m m m

hladce na jazyku

ale se zemitým podtónem

tón… skořice a –

nebo snad lékořice?…

není přeslazená… naprosto lahodná

musím si dát další…

AAAAAAAAAA

AAAAAAAACH…!

Ach. To jsi ty.

Díky bohu!

Na okamžik jsem měl za to, že to je – ale vlastně je to jedno, co jsem si myslel.

Otázka přece zní: co s tebou budu dělat?

Víš, nejsem – nebtbbebachbstabý –

Promiň, měl jsem plnou pusu. Snažil jsem se říct, že na tebe nejsem nachystaný. Mám moc práce. Copak jsi neviděl tu ceduli NERUŠIT?

Co dělám? Něco velmi důležitého. To dělám.

No, když to tedy musíš vědět, láduju se čokoládou. Ale není to tak, jak to vypadá! Věř mi. Je to práce. Výzkum.

Tahle kniha pojednává totiž o čokoládě. A prebebtnebchbel – promiň, nemohl jsem odolat dalšímu kousku, a přece bys nechtěl, abych psal o něčem, o čem nic nevím, no ne?

Cože?! Že ode mě ani nic jiného neočekáváš?

Paráda. Díky za důvěru.

Dovol, abych ti něco pověděl: já už nejsem ten vystrašený spisovatel, kterým jsem býval, tak si ty řeči laskavě nech. Mám už jiné čtenáře. Vděčné čtenáře. Čtenáře, kteří vědí, jak se mají k autorovi chovat.

Vezmi si třeba tuhle extravelkou tabulku extrahořké, extradrahé a extralahodné čokolády, kterou právě teď jím. Nechci se holedbat, ale poslal mi ji jeden z mých fanoušků.

Pro P. B. – nejlep

si‘ho spisovatele na sv

et

e, stálo na lístku.

Cože? Že to je trik? Že by to o mně nikdy nikdo neřekl? Že by to nemohl myslet vážně?

Oukej, tak vypadni! Nepřichází v úvahu, abych psal tuhle knihu, když tu se mnou sedíš a neustále mě urážíš.

Víš ty co? Na stole leží kapitola, kterou jsem právě dopsal. Původně jsem neplánoval, že ji dám na začátek, ale vlastně… můžeš si ji přečíst, zatímco já budu pokračovat… ve výzkumu. Můžeme ji brát jako úvod, takové amuse-bouche, což je něco, co má „polechtat“ chuťové buňky, než na stůl dorazí hlavní chod.[1]

Když už mluvíme o jídlu, jakou čokoládu bych si měl dát teď? Karamelový nugát nebo čokoládový krém s malinami? Ententýky dva špalíky…

1 V luxusních restaurích šéfkuchaři posílají na stůl nejprve amuse-bouche, a teprve pak přichází na řadu hlavní chod. Slovo amuse-bouche je z francouzštiny a doslova znamená pobavení úst. Nevím jak ty, ale moje pusa má skvělý smysl pro humor.

Pták prostrčil hlavičku klecí a klovl dívku, která stála na opačné straně, do ramene. Opeřenec měl sytě zelené zabarvení, červený hrudníček, žlutý hřebínek a velké, loudivé oči.

„Trpělivost, kamaráde!“ řeklo děvče. „Panečku, ty jsi ale nenasytný pták!“

(Ve skutečnosti mluvila dívka francouzsky a doslova řekla: „Patiente, mon ami! Zut alors, tu es un oiseau avide!“ Ale tahle francouzská verze je míň zdvořilá než překlad, protože se v ní neobjevilo „panečku“, ale podstatně ostřejší „sakra“.)

Dívka se zasmála a otevřela dlaň, v níž se ukrýval kousíček čokolády, která měla stejnou barvu jako její jemná pleť.

Pták čokoládu spolkl jako malinu a znovu se na ni s prosíkem v očích podíval.

„Promiň, ale to je pro dnešek všechno, co mám.“

Pták zaskřehotal – jestli to měl být výraz poděkování nebo protestu, bylo těžké určit – a pak s dlouhým ocáskem povlávajícím ve větru odletěl.

„To ty bys měl nosit jídlo mně. To já jsem zavřená v kleci!“ zavolala za ptákem mizejícím v husté džungli dívka.

Pak si zachmuřeně sedla na hromadu starých novin, které jí sloužily jako postel – a jediný zdroj zábavy v betonové cele, kde se nacházela. Ten pták byl sice otrava, ale jeho návštěvy byly tím nejlepším, co každý den zažívala. Teď když odletěl, už se neměla na co těšit.

„Hejbni kostrou, Simono!“

Jedna ze strážkyň, hřmotná žena bez špetky humoru, jménem Daisy, přistoupila k dívčině vězení. „Chtějí tě zase.“

Zase? podivila se Simona v duchu. Vždyť od posledně uběhla jen pouhá hodina.

Čekali na ni v Ochutnávací místnosti.

Byli tři, jako vždycky, a trůnili na vysokých stříbrných židlích za dlouhým mramorovým stolem. Na sobě měli zářivě bílé laboratorní pláště. A na rukou zářivě bílé rukavice.

Nikdy se nepředstavili, ale měla pro ně svá jména: snědému muži se stříbrnými vlasy říkala Doktor. Nádherné ženě s blond hřívou a ledovým, ztuhlým úsměvem Barbína. A slepec s tmavými slunečními brýlemi byl Pirát.

Trojice jí připadala jako tribunál. Jako soudci.

Překvapivě však tato trojice čekala na její rozsudek.

Posadila se naproti nim na nízkou kamennou lavici. Když na ní seděla, připadala si jako půlmetrový trpaslík.

Postup byl vždy stejný. Napřed musela vypít sklenici vody. Vysvětlili jí, že je dvakrát destilovaná, aby neobsahovala ani stopu jakýchkoli minerálů. Neměla absolutně žádnou chuť, a díky tomu se jí vyčistily chuťové buňky.

Pak před ni Pirát položil prostý bílý talíř se čtverečkem čokolády.

Muž řekl, že jde o Palet d’Or. Zlatý puk.[2]

Pak trojice mlčky čekala, co dívka řekne.

Mluvili o ní jako o superochutnávačce. Jako o někom, kdo má dvakrát více chuťových buněk na jazyku, než je obvyklé. Ale dívka věděla, že jde o víc.[3]

Co si pamatovala, vždycky dokázala rozlišit i ty nejjemnější rozdíly v chutích.

Pocházel med z květů pomerančovníků, nebo hřebíčku? Hřebíčku. Ostružina, nebo ostružinomalina? Angrešt. Tymián citronový, nebo verbena citronová? Ani jedno, citronová tráva.

Připomínala tím virtuózku, který dokáže zahrát celou symfonii jen z hlavy hned napoprvé, jak si sedne ke klavíru. V takovém případě se pak mluví o absolutním sluchu – ona měla absolutní chuť.

A teď, daleko, předaleko od domova, se zahleděla na talířek se čtverečkem Palet d’Or. Čokoláda měla téměř černou barvu a sametově se leskla.

Opatrně si ukousla malinký kousíček. A pak zavřela oči.

Už týdny jí dávali ochutnat stále tmavší, tedy hořčí a hořčí kousky. Některé byly tak čokoládové, tak hutné, že připomínaly hlínu. Jiné měly tak intenzivní chuť, že po jejich ochutnání to s člověkem vyloženě trhlo.

Tenhle kousek byl však něco úplně jiného. Byl neuvěřitelně čokoládový. Ztělesnění pravé čokolády.

Byla to ta nejlepší věc, kterou kdy ochutnala.

A taky nejhorší.

Oči se jí zalily slzami, zatímco prožívala ty nejsilnější pocity ve svém životě – a to vše v tentýž okamžik.

Chuť čokolády – chutě čokolády, lépe řečeno, protože tato čokoláda měla nepřeberné množství chutí – ji vrátila do dětství. Na jejich starou rodinnou kakaovou farmu v deštném pralese.

Hlavou jí bleskly vzpomínky na zkroucené kořeny kakaovníků a vlhkou, voňavou půdu.

Vzpomněla si na jejich květy… ty drobounké růžové kvítky, co kvetly celý rok… ne na větvích… ale přímo na kmenech kakaovníků… jako by každý strom onemocněl květovými spalničkami…

A pak ty jejich plody… červené a žluté… jako žhavé západy slunce… vypadaly, jako by snad mohly skrývat nějaké cizopasné spory, ale připomínaly i úlovité příbytky zlovolných lesních žínek… uvnitř však skrývaly bělavý míšek, jakousi lepivou dřeň, kterou tak ráda mačkala mezi prsty…

A kakaová semena… nemohla ani uvěřit, že lidé dokážou z těch malých nakyslých semen vyrobit něco tak báječného, jako je čokoláda… rychle se však naučila poznat snad všechny odrůdy pouhým okem… křehké, na pěstování choulostivé boby Criollo… purpurové Forastero…[4]

Jak jen byla na farmě šťastná…! Jak tam byla v bezpečí…!

A pak přišel ten hrozný den… příjezd tří elegantních, honosně působících cizinců… začali se jí vyptávat, jak to, že toho ví o čokoládě tolik… vychvalovali její ochutnávací talent… slibovali lepší budoucnost…

Ó, jak plakala, když ji odváželi od rodičů…

Pak jí postupně začalo docházet, že je ve skutečnosti vězeň…

Že její život už není její…

„Funguje to!“ zajásala Barbína. „Podívej se, jak se tváří!“

„Hm, vypadá to tak… reaguje,“ opáčil Doktor mnohem zdrženlivěji. „Simono, mohla bys nám říct, jakou chuť vnímáš? Co vidíš?“

„Ano, pověz nám to!“ přidal se naléhavě Pirát a zaťal pěst v ruce skryté pod rukavicí. „Objevil jsem konečně ten svůj recept? Je to moje čokoláda?“

Simona otevřela ústa, aby odpověděla, avšak –

Najednou nic neviděla. Nic neslyšela. Dokonce ani necítila svou paži.

Všechny její smysly náhle zmizely.

Pokusila se vykřiknout, ale nevyšel z ní ani hlásek.

Co se to s ní dělo?

Co za hroznou věc to právě snědla?

2 Palet d’or by se měl nejspíš správně překládat jako „zlatý disk“ nebo „zlatá paleta“, protože jde o oblíbenou francouzskou čokoládu ve tvaru malého medailonku. Mně osobně se ale „zlatý puk“ líbí mnohem víc.

3 Jestli chceš zjistit, zda také nejsi superochutnávač či superochutnávačka, udělej si test v příloze této knihy.

4 Simona vyrostla na kakaové plantáži, takže dobře věděla, že čokoláda se vyrábí ze semen – kakaových semen. Ze zkušenosti ale vím, že většina lidí používá spojení kakaové boby (i když jde skutečně o semena). A pak tu máme i kakao a samozřejmě čokoládu… obšírnější seznam čokoládových odborných výrazů najdeš v čokoslovníčku v příloze této knihy.

A-pšíík!“ Max Ernest kýchnul tak bouřlivě, že se mu hřebíkovité vlasy trčící vzhůru chvěly ještě celých dalších pět vteřin poté.

„Hele, nevíš – mrkl jsem, nebo ne?“

Chlapec sklopil zrak ke Kasandře, která dřepěla vedle něj, a tak bylo obzvláště patrné, jak jí nad dvěma dlouhými copy trčí do výšky špičaté uši.

„Někde jsem totiž četl, že když člověk kýchne, tak zároveň i mrkne. A tak se teď vždycky snažím zjistit, jestli jsem měl oči otevřené, nebo jsem fakt mrkl.“

„Promiň, já jsem se zrovna nedívala…“ zamumlala Kas.

Už dávno se naučila ignorovat tak půlku všeho, co Max Ernest říkal. Byla to schopnost nutná pro přežití – jinak by totiž ten nejupovídanější kluk v celém městě nemohl být jejím nejlepším kamarádem.

„Hele, co mají společného instantní polévková směs a ochrana proti škůdcům?“

Kas se právě snažila rozluštit slova naškrábaná na jakési papírové krabici, z nichž většina ale byla přeškrtaná:

INSTALATÉRSKÉ NÁŘADÍ

PLYŠOVÍ MEDVĚDI A MYŠI

baseballové rukavice a operní kukátka

sušené květiny, rybářské mušky, sušené mouchy (skutečné)

PARKOVACÍ LÍSTKY

Tuňák v konzervě/instantní polévková směs/ochrana proti škůdcům

„Uá, myslím, že musím zase pšííík… nout!“ Max Ernest znovu kýchl. „To jsou ti prachoví roztoči, jsem na ně alergický –“

Kas odsunula krabici stranou – nebyla to ta, kterou hledala, a pak vstala. Najednou byla o dobrých patnáct centimetrů vyšší než její společník.

„No, jasně. Jak jsem jen mohla zapomenout na jednu z těch tvých stovek alergií?!“

„Jak to myslíš? Mám jich jen šedesát tři – tedy těch, o kterých vím,“ opravil ji Max Ernest – očividně nepochopil, že si z něj dělá kamarádka legraci a schválně přehání. „Počkej, radši to zkontroluju, takže to máme: pšenice, vlašské ořechy, arašídy, pekanové ořechy, jahody, měkkýši… a, no jasně, čokoláda!“

„Hele, to snad stačí, ne?“ zarazila ho Kas a posunula se k další krabici. „Pomůžeš mi s hledáním té věci, nebo ne?“

Bylo léto a Kas chodila každé odpoledne pracovat do obchodu se starožitnostmi, který patřil jejím dědečkům. Tedy nešlo ani tak o starožitnosti, ale jak stálo na ceduli na vstupních dveřích:

PRODEJ Z DRUHÉ RUKY

VŠECHNO, CO JSTE KDY CHTEĚLI, NEBO NIKDY NECHTĚLI!

Jak si čtenáři jistých nejmenovaných knih vzpomenou, obchod se nacházel v přízemí staré hasičské stanice postavené z červených cihel. Kasini dědečci, Larry a Wayne, bydleli v horním patře a každý den zásobovali obchod dalšími a dalšími věcmi. Kas si vzpomněla, že už loni jí bývalá hasičárna připomínala labyrint, a to v ní tehdy bylo aspoň trochu k hnutí a dalo se ještě projít mezi jednotlivými regály. Dnes už ale musela přelézat hromady haraburdí, aby se dostala z jedné části místnosti do druhé.

Kas řekla mámě, že ve starožitnictví pracuje, aby si našetřila peníze na nové kolo, ale to nebyla tak úplně pravda. V každém případě to nebyl jediný důvod.

Kas měla totiž ještě další důvod, a s ním se mámě nesvěřila.

Hledala totiž krabici. Jednu konkrétní krabici, o níž věděla, že se ve starožitnictví určitě ukrývá. A protože si v duchu spočítala, že v krámě se nachází přinejmenším tisíc krabic – nemluvě o všech těch hromadách věcí, které v krabicích nebyly – došlo jí, že na nalezení oné konkrétní krabice bude potřebovat celé léto.

Dnes odjeli dědečci se Sebastiánem, jejich stařičkým psem, k veterináři, a tak toho Kas využila, aby se do pátrání pustila s posilou. A ona posila, tedy Max Ernest, vlídně souhlasila, že jí pomůže.

Tedy přesněji řečeno, zdráhavě souhlasila, že jí bude dělat společnost.

Max Ernest byl na „donkichotské výpravy“ své kamarádky-survivalistky už zvyklý, ať už se jednalo například o skládku jedovatých odpadů na školních pozemcích nebo zabijáckou plíseň pod dřezem ve školním bistru.[5] Ale tohle hledání mu připadalo obzvláště beznadějné.

„Proč si vůbec myslíš, že ta krabice je pořád ještě tady?“ obrátil se na Kas, aniž se byť jen o píď hnul ze svého „bidýlka“ na hromadě starých encyklopedií.

„Copak dědečky neznáš? Oni přece nikdy nic nevyhodí!“ Kas zavřela další krabici a přesunula se k jiné.

Max Ernest se rozhlédl po obchodě a zavrtěl hlavou. „Myslím, že mají obsedantně-kompulzivní poruchu. To je úplně jasné.“

Kas se naježila. Dědečky zbožňovala, a nesnášela, když je kdokoli kritizoval – tedy až na ni. „Copak každý musí mít nějakou nemoc? Copak nemůžou mít prostě rádi věci?“

„Tak proč se jich teda nezeptáš, kde to je?“

„Blázníš? Určitě by to řekli mámě.“

„Vždyť ale ani nevíme, jak vypadá. Celá ta věc nedává vůbec smysl –“

„Vím, že je na krabici napsané Pozor! Křehké! A že má díru.“

„Jako kdybys v ní nesla kočku?“

„Maxi Erneste!“

„No jo…“

Maxi Ernestovi to s city nikdy moc nešlo – ani s vlastními, ani s cizími. Všiml si však, že kamarádčiny uši – vždycky spolehlivý měřič emocí – zrudly.

Ta krabice byla očividně ošemetné, citlivé téma.

V tom měl Max Ernest úplnou pravdu. Neuběhlo ještě ani šest měsíců od doby, kdy Kas odhalila tajemství své mámy:

Máma ji neporodila.

Kas byla adoptovaná.

Byla „nalezenec“, jak jí řekli dědečci.

Dokonce Kasandra nebylo ani její skutečné jméno.[6]

Ten příběh se odehrál takto:

SPECIÁLNÍ DODÁVKA

Miminko jménem Kasandra – Jak to všechno zacčalo

Není to tak příliš dávno, na místě nepříliš vzdáleném žili dva nepříliš staří muži.

Ti dva sbírali věci s takovou láskou, že se jejich dům naplnil až po okraj vším možným, tím a oním i ledasčím a taky spoustou haraburdí.

Všichni v okolí o jejich sběratelské vášni dobře věděli, takže jim sousedé přinášeli na práh krabice plné nejrůznějších věcí. Hasičárna se postupně stala posledním útočištěm odložených předmětů.

Obvykle se v krabicích nacházely rozbité hudební nástroje, nekompletní porcelánové servisy nebo oblečení, které majitel už přestal nosit.

Předměty. Věci. Objekty.

Když však dědečci onoho osudného dne otevřeli krabici, kterou našli před domem, objevili v ní něco zcela jiného. Místo dětského oblečení v ní leželo miminko.

Opravdové. Živé. Dýchající. Miminko.

Vůbec nevěděli, co mají dělat. Samozřejmě že nemluvně je „něco“, co si většina lidí ponechat chce. Ale i když měli dědečci mimořádně dobré srdce, věděli, že jejich domov je zcela nevhodné, mimořádně nebezpečné místo pro výchovu dítěte. Vždyť měli doma nepřeberné množství věcí, s nimiž se dalo manipulovat, mohly se poškodit, spálit, rozbít či úplně zničit.

Naštěstí u nich byla v onu dobu na návštěvě jedna přítelkyně. Šlo o velmi chytrou a úspěšnou ženu, která se však cítila strašně osamělá a shodou okolností se jim právě svěřila, jak moc, ale opravdu moc by si přála vlastní děťátko. A tak muži dospěli k závěru, že osud tomu chce, aby ono miminko bylo její.

Tou přítelkyní byla Mel (zkratka pro Melánii) a byla to žena, která se posléze stala Kasinou matkou. A téhož dne se ti dva, jistý Larry a jistý Wayne, prohlásili Kasinými dědečky.

A pak všichni šťastně žili-byli dodnes.

Téměř.

Když se Kas dozvěděla pravdu o svém původu, měla pocit, že je správné, aby mámě odpustila, že jí všechno nepověděla už dřív. Věděla, že se máma vždycky snažila, aby se jejich vztah nezkazil, a dbala v tomto ohledu i na nepodstatné věci. A skutečnost, že Kas byla adoptovaná, nepodstatná drobnost nebyla – naopak to byla opravdu hodně důležitá věc.

Ale jak týdny ubíhaly, místo aby se Kas postupně se vším smířila, její pocity byly čím dál komplikovanější. Skoro celý život přemýšlela – jako dítě, co žije jenom s mámou – kdo je jejím otcem. A teď se musela navíc ptát, kdo je její skutečná matka.

Nejhorší na to všem bylo, že máma neměla pro Kasinu touhu dozvědět se něco o „původních“ rodičích vůbec žádné pochopení. Tedy o jejích „rodných rodičích“, jak Kas souhlasila, že o nich bude mluvit. Jistě, máma řekla, že pochopení má. Řekla, že Kas rozumí. Ale to bylo tak všechno – nic víc dělat nechtěla.

Kdyby šlo o normální adopci, člověk by mohl napochodovat do kanceláře, která se adopcemi zabývá, a informace o rodičích si vyžádat. („Jistě, to by šlo, ale až by ti bylo osmnáct,“ upozornila ji matka opakovaně. „Do té doby jsou záznamy nepřístupné.“) Jenomže protože Kas nechal někdo ležet na prahu domu v krabici, žádná návštěva na úřadu stejně nepřicházela v úvahu.

Takže Kas dospěla k závěru, že zbývá jediná možnost: najmout si detektiva. Ale máma s tím nesouhlasila, byť jí Kas nabídla, že by se v takovém případě vzdala kapesného na celý rok.

A tak se Kas nakonec rozhodla (a nebylo to poprvé), že si na detektiva zahraje sama.

„Prosím tě, pomoz mi,“ obrátila se na kamaráda. „Nemáš ani tušení, jaké to je, když nevíš, kdo jsou tví rodiče. Vaši o tebe bojují každou vteřinu tvého života!“

„Vždyť jsem řekl, že se mnou můžeš počítat.“

Max Ernest začal okázale prozkoumávat krabici od bot, která ležela v regálu před ním. „Myslíš, že by se do ní mimino vešlo?“

„Ne.“

„A co kdyby to bylo mimino-liliput?“

„Hele víš co? Proč prostě nejdeš domů?“

Než mohl Max Ernest odpovědět, ozvalo se:

Bum řach!

Byl to zvuk něčeho těžkého, co právě dopadlo na zem. A hned po něm následovalo naléhavé, hlasité bušení na domovní dveře.

5 Slovo donkichotský znamená zhruba toto: idealistický nebo romantický natolik, že to hraničí s absolutní nepraktičností. Slovo je odvozeno od jména don kichot (de la mancha), což je hlavní hrdina stejnojmenného románu od španělského spisovatele cervantese. Tato postava proslula tím, že se neustále pouštěla do nemožných, nereálných bojů a nesplnitelných úkolů. Být tak slavný, že se vaše jméno stane slovem, v tomto případě přídavným jménem, to je přece ohromná čest! A když tak o tom přemýšlím, moje jméno, pseudonymous (přesněji pseudonym) se ve většině slovníků objevuje taky…

6 Jestli znáš mé ostatní knihy, tak samozřejmě už víš, že kasandra není hrdinčino skutečné jméno. Všechna jména mých postav jsou vymyšlená. Jde o falešná jména, aby byla ochráněna totožnost mých hrdinů. Čili: jméno, o němž si kasandra myslela, že je její skutečné jméno, jméno, které ji každý den provázelo, jméno, kterým ji oslovovali kamarádi, i to, jak si sama říkala – tedy jméno, které nikdy nikomu neprozradím – tak tohle jméno také nebylo kasino skutečné jméno.

Řach!

A další bušení.

„Kdo to může být?“ zašeptal Max Ernest, který viditelně zbledl. „Myslel jsem, že je obchod zavřený.“

Kas pokrčila rameny a snažila se tvářit, že ji to nijak nerozrušilo. Přesto se však přestala zaobírat krabicí, kterou právě prohlížela, a narovnala se. „Nejspíš zase někdo přinesl dědečkům nějaké staré haraburdí… jako obvykle.“

Řach!

Tentokrát byla rána ještě větší. Obě děti sebou trhly.

„Hm, ale co když ne?“ opáčil Max Ernest s očima upřenýma na dveře. „A nemáme ani čas poslat zprávu Bratrstvu Muterces.“

Kas při zmínce o tajném společenství zabrnělo poplašně v uších. „Pšt! Nikdy nevíš, kdo poslouchá.“

„No, přesně o to mi jde,“ zašeptal Max Ernest. „Co my víme… před dveřmi může klidně stát nějaký zloduch z Půlnočního slunce! Co ty na to?“

Kas se na něj podívala. Úplně cítila, jak má najednou studené uši.

Max Ernest měl pravdu. A ta pravda byla dost hrozivá: podařilo se jim zahnat nepřátele tak úspěšně, že neměli ani tušení, kde se jejich nepřátelé teď nacházejí.

Od chvíle, kdy naposledy viděli zlovolné vůdce Půlnočního slunce, tedy slečnu Mauvaisovou a dr. L., uběhly už celé dlouhé měsíce. Tehdy se těm dvěma podařilo uniknout ze hřbitova na vrcholu jedné vysoké hory v černé helikoptéře – a naši hrdinové samozřejmě nevěděli, kam vrtulník odletěl.

Ti zákeřní, zlořádští a zrádcovští alchymisté mohli být kdekoli.

„Třeba celou tu dobu čekali, až oba dědečci odejdou z domu,“ pokračoval Max Ernest. „A teď využijou téhle příležitosti, aby se nám pomstili.“

Kas nic neřekla, ani totiž nic říkat nemusela.

Děti počkaly další minutu dvě – byť se ta chvíle zdála mnohem delší – ale žádné další hlasité řachy se už neozvaly. Slyšely jen obvyklé tiky a taky a bzukoty a pípání bezpočtu starých hodin a nejrůznějších jiných věciček, kterými byl krám nacpaný až po strop.

Pak se po špičkách vydaly ke vstupním dveřím.

Bum! Bác!

Oba zkameněli na místě. Tentokrát se silná rána rozlehla uvnitř.

Vloupal se někdo do domu?

Mimoděk se popadli za ruce a začali se pomalu otáčet kolem dokola (nejsem si ale jistý, jestli hledali původce divných zvuků, nebo místo, kam by se mohli ukrýt).

Nakonec Max Ernest ukázal prstem na podlahu –

U nohou mu ležely střepy z keramického kohouta, kterého shodil z regálu. To byla příčina těch zvuků. Tedy lépe řečeno: těch posledních zvuků. Toho bum a bác. To první řachnutí a bušení do dveří zůstaly stále nevysvětlené.

Počkali další minutku. Nic.

Kas pootevřela na skulinku vstupní dveře –

Obě děti současně úlevně vydechly.

Kasin první odhad se ukázal jako správný: na schodišti na ně čekaly tři papírové krabice.

Takže nakonec s Půlnočním sluncem bojovat nebudou muset. Tedy v každém případě ne hned teď.

„Tak copak to asi je?“ prohlásila Kas, když znalecky zatřásla postupně každou krabicí. „Boty… doufám, že nebudou příliš páchnout… košile – nejspíš všechny pořádně flekaté… časopisy…“

Když s obtížemi nakonec našli místo, kam se dalo nové „zboží“ ještě nacpat, Kas se vrátila k hledání krabice, která byla jejím vůbec prvním domovem.

Max Ernest se vrátil na hromadu encyklopedií, pohodlně se usadil a začal se zběžně probírat krabicí plnou časopisů. Nacházely se v ní jak novější, tak mnoho let staré kousky, ale Max Ernest měl smůlu – žádné knížky o hádankách, kouzelnické příručky ani časopisy o vědě se v ní nevyskytovaly. (Ty tři položky pokrývaly jeho osobní zájmy – a to v uvedeném pořadí důležitosti.)

Už se chystal krabici zavřít, když si všiml časopisu, který byl zahrabaný skoro až na dně.

„Hele, mrkni na to – je to z minulého týdne.“

„Cože? Fakt myslíš ten společenský bulvár My?“ zasmála se Kas. „Odkdy tě tyhle věci zajímají? Vždyť to jsou jen plky a tlachy o celebritách… copak ty vůbec znáš nějaké takové lidi?“

„No, třeba jsem už slyšel o sestrách Kosrových –“

Max Ernest se prodral ke Kas a strčil jí časopis pod nos.

Na obálce lesklého plátku byla fotografie dvou výrazně hubených blonďatých dívek. Šlo o superhvězdná dvojčata – známá jako sestry Kosrovy, která byla shodou okolností členkami Půlnočního slunce. (Většina členů byla mnohem starší – jakože o stovky a stovky let starší.) Strojeně se usmívaly do hledáčku fotoaparátu a jedna z nich držela v rukou – co možná nejdál od těla a dosti neohrabaně – miminko, které se vůbec netvářilo šťastně.

Kas se ušklíbla. „Vypadá, jako by se na ni to mimino zrovna vyčůralo…“

Otevřela časopis a našla stránku, na níž byl vytištěn článek uvedený titulkou:

Twinhearts™ v AFRICE:

NOVÉ ROCKOVÉ TURNÉ SESTER KOSROVÝCH

ve znamení MISE DOBRÉ VŮLE

Dvoustránková fotografie zachycovala dvojčata ve společnosti jeptišky v bílém hábitu a obklopoval je tucet usmívajících se dětí.

A na pozadí byl vyobrazen sytě zelený pták s dlouhým ocasem, letící do džungle.

Kas přečetla popisek nahlas:

Romi a Montana Kosrovy se sestrou Antoinettou v sirotčinci Srdce milující na Pobřeží slonoviny. Finančně soběstačný sirotčinec obhospodařuje kakaovou plantáž, na které s prací pomáhají i všechny tamní děti. „Je to pro ně cenná zkušenost, něco jako vyučování na čerstvém vzduchu,“ říká sestra Antoinetta. „ A samozřejmě to také znamená, že tu máme vždy spoustu čokolády pro všechny!“

Kas zvedla oči od časopisu a zavrtěla hlavou. „Fakt tomu věříš, že byly v sirotčinci? Nejspíš se tam jenom nechaly vyfotit… Hele, počkat! Vždyť mi tu jeptišku známe!“

„To pochybuju,“ odtušil Max Ernest. „Já žádné jeptišky neznám. Teda pokud neznám nějakou jeptišku, ale nevím, že ji znám –“

„Ale tuhle znáš určitě!“

Max Ernest se zahleděl na snímek pozorněji. „Ach ne! Je to ta osoba, co si myslím, že to je?!“

Kas vzrušeně přikývla. „Umíš si představit někoho, kdo by se na jeptišku hodil míň než slečna Mauvaisová?“

„Takže jsme Půlnoční slunce přece jen vypátrali? Co ty na to?“

Kas se zakřenila. „Co ty na to?! Musíme to okamžitě všem říct!“

„Co nám musíte říct? Umíráme zvědavostí!“

Děti zvedly vylekaně hlavy od časopisu.

Dědeček Wayne a dědeček Larry vstoupili do místnosti zadními dveřmi, a aniž si toho děti všimly, stáli přímo nad nimi s úsměvy na tvářích.

Nutno však říct, že na ně příliš útěšný pohled nebyl.

Larry a Wayne spolu totiž už posledního půl roku soutěžili v růstu vousů, a oba vypadali už lehce zanedbaně, tedy mírně řečeno. (Larry si vousy česal až s náboženským zaujetím, zatímco Wayne si je zaplétal do dvou dlouhých pramenů – ale popravdě řečeno ani jeden přístup výsledku moc nepomáhal.)

Sebastián, jejich starý, churavý a slepý baset, spal v dětské nosičce, kterou nesl Larry na zádech. Pes už vydatně oslintal celý jeho rukáv.

„Takže – co je ta velká novinka?“ obrátil se na děti dědeček Larry zvědavě.

„Ááále nic,“ vykoktala Kas. „Však víš, jen drby. Je to bulvární časák plný klepů.“

Dědeček Wayne se zahleděl na otevřený časopis v Kasině klíně. „Nejsou to ta děvčata… no, jak se jmenují… sestry Kostrovy?“

„Kosrovy. Ne Kostrovy. Ale jako kostlivci vypadají, to teda jo,“ přidal se dědeček Larry a opovržlivě nakrčil nos. „Ale proč se o tyhle holky zajímá naše vnučka, to teda vážně netuším.“

Kas se sice chtěla okamžitě ohradit, ale rychle se opanovala a místo toho se omluvně usmála. „No, jen abych věděla, o čem se spolu baví holky ve škole. Abych nebyla úplně mimo. Ale jasně že vím, že to jsou hrozné blbosti…“

Bylo zřejmé, že jí nezbude, než se s nesouhlasným postojem dědečků smířit. Hlavní bylo, že s Maxem Ernestem dnes učinili zásadní, mimořádně závažný objev. Možná že to nebyl objev, v nějž doufala, ale svým způsobem šlo vlastně o mnohem důležitější záležitost.

„A jak to dopadlo se Sebastiánem?“ obrátila se na dědečky, aby změnila téma hovoru.

„Bude v pořádku – nemám pravdu, Sebastiáne?“ Larry jemně poplácal psa po hlavě.

Pes nepříliš nadšeně zaštěkal a tentokrát poslintal pro změnu Maxe Ernesta, který si sliny začal okamžitě pečlivě utírat.

„Psí alergeny! Jsou i ve slinách. Jsem na ně příšerně alergický!“ ozval se, byť svou promluvu k nikomu konkrétnímu nesměřoval.

Onoho dne, později v noci, obdrželo pět lidí – kouzelník v penzi, certifikovaný veřejný účetní, herec bez práce, učitelka hry na housle a její student – stejnou e-mailovou zprávu od osoby jménem slečna Ardnakas:

HLEDÁTE SLUNCE?

LEVNÁ DOVOLENÁ!

JEN JEDEN DEN!

Kdyby se jim někdo díval přes rameno, nejspíš by si jen myslel, že jde o spam. Nevyžádanou mailovou poštu. Příjemci ale dobře věděli, že o nic takového nejde.

Ta zpráva totiž znamenala, že Kasandra získala nějaké informace o Půlnočním slunci.

Slovo „dovolená“ totiž v tajném kódu Bratrstva Muterces znamenalo „setkání“.

Přídavné jméno „levná“ signalizovalo, že jde o naléhavou záležitost.

„Jen jeden den“ oznamovalo příjemcům, že setkání se odehraje ten samýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýýý ý ýý ý

ááá, bolí mě hlava!

Co se to stalo? Už je noc?

Musel jsem nejspíš usnout uprostřed poslední věty.

Ale neboj se, už moc nechybělo. Jenom „den“.

Čím to, že jsem tak odpadl? Příliš mnoho čokolády? Musím se přiznat – nebylo by to poprvé.

Hm. Vsadil bych se, že jsem nechal ty stránky na jedné hromádce. Co dělají na podlaze?

Byl tu někdo?!

Hele, nemyslíš, že…

Říkám si, jestli…

Kdyby se nějaká osoba – nebo osoby – chtěla dostat dovnitř, když jsem doma, a přečíst si, co píšu, jak by to asi udělala? Jak by se mě zbavila? Že by mi třeba podstrčila prášek na spaní…? Řekněme třeba v bonboniéře?

Tebe to napadlo? Došlo ti, že ta čokoláda, co jsem dostal jako dárek, byl nějaký trik? Není ta tvoje jistota trochu divná? Skoro jako kdybys něco věděl, ale nechtěls mi to říct. Nebo věděla… a nechtěla…

Ale rozhodně tě neobviňuju.

Nebo ano?

Však asi víš, že dospělí často varují děti, aby si nebraly sladkosti od cizích lidí. Ale nás dospělé nikdo nikdy nevaruje, abychom si nebrali sladkosti od dětí.

Všechny ty líbezné dětičky, co na ulici prodávají sáčky s bonbóny, aby si přispěly na studium – jak vůbec víme, co v těch sladkostech je? A nechtěj, abych začal rozebírat všechny ty zločinné organizace, které jsou tu jen od toho, aby v rámci svých tak zvaných dobročinných prodejních akcí nalákaly nic netušící zákazníky ke koupi oněch tajemných dobrot se sladkou polevou.

Varování pro dospělé: kdyby vás chtělo otrávit dítě, je to hračka. Zvládne to i bábovka. A to doslova.

A co se týče tebe – zdá se mi, že patříš k tomu nejhoršímu druhu čtenářů, nemám pravdu? K tomu typu, který v knížce přeskakuje stránky a klíďo brďo si nalistuje konec, aby zjistil, jak to dopadne. Tyhle lidi vědí, co chtějí, a nic je nezastaví.

Tihle lidé jsou schopni se dokonce snížit k tomu, že omámí spisovatele!

Měl bych tě nechat zabásnout.

No jo. Tak jo. Asi bych se měl uklidnit. Vařím z vody. Konec konců nemám ani jediný důkaz, že tím viníkem jsi ty. Tedy ještě ho nemám.

A dokud se tvoje vina neprokáže, měl bych tě považovat za nevinného. Je to tak, že ano?

Mezitím ale mysli na to, že jsem tě varoval: já té záhadě přijdu na kloub. Ať už se tady mými papíry prohraboval kdokoli, já ho – nebo ji – vyčenichám. I kdyby to měla být ta poslední věc, kterou v životě udělám.

A do té doby – zpět ke knize.

Žádný strachy, paninko, my se tady o táborníky staráme jak o mimina. Jsou tu jako v bavlnce. Dnes tu máme provazochodectví, je to tak, ne, Miki?“

„Mori, nech těch srandiček. Však víš, že to je pro ty prcky moc nebezpečný! Takže co to tu dnes máme… no jó, že by kolik děcek se dokáže nacpat do volkswagenu brouka? Nebo že by lítání v balónu? Jo, to je vono… Balóny 101 – to je dycinky první lekce. Teda aspoň pro nás, pro cirkusový augusty.“7

Kasina matka ještě pevněji sevřela volant a pochybovačně pohlédla na dva klauny, kteří se na ni šklebili za okénkem auta.

Stejně jak tomu je u všech klaunských dvojic, které berou svou práci vážně, tak i v tomto případě byl jeden klaun (Miki) vysoký a hubený, zatímco druhý (Mori) byl malý a podsaditý. Oba však vypadali stejně ošuntěle a ušmudlaně – nedalo se ani poznat, jestli skvrny na jejich tvářích jsou pozůstatkem klaunského líčení nebo zbytkem párku v rohlíku.

Miki objal Kas kolem ramen, Mori si vzal na starost Maxe Ernesta. Nutno říct, že pohled na tuto

podivnou klaunskou dvojici by neuklidnil žádnou matku – nejenom tu Kasinu.

„Tak fajn, Mel – už jsi spokojená?“ zeptala se Kas. (V poslední době oslovovala matku stále častěji jménem než obvyklejším „mami“, popř. „mamko“, jak by se líbilo její mámě.)

Máma si povzdechla. „Tak dobrá… ale nezapomeň, že se tady setkáme ve dvě. Máme odpoledne ten kurz, nezapomnělas na to, že ne?“

Jakmile máma odjela, Kas i Max Ernest se co nejrychleji vykroutili z obětí klaunů.

Miki udiveně zavrtěl hlavou v červené paruce. „Klaunský kemp? Panečku … Eslivá v tom nejsou nějaký prašule?“

„Hele, omladino, jestli nechcete přijít pozdě na balóny – haha – tak raděj hejbněte kostrou,“ obrátil se na ně Mori s lišáckým mrknutím.

„A nevíte, kam máme jít?“ zeptala se Kas lehce rozpačitě.

Dnes se členové Bratrstva Muterces měli totiž sejít úplně poprvé od doby, co se Pietro rozhodl, že opustí dlouholetý „domov“ v Muzeu kouzel (vždyť to, že se tam Půlnoční slunce vloupalo už jednou, úplně stačilo), a naši hrdinové si nebyli jistí, kde se setkání má vlastně uskutečnit.

Miki mávl rukou směrem k   parkovišti na udusané hlíně, kde se tyčil velký pruhovaný cirkusový stan, jehož celtové stěny se komíhaly ve větru. Vedle něj stálo pár menších, podstatně opotřebovanějších stanů, jež vypadaly, že se mohou každou chvíli zhroutit.

„Támhle v tom, co je nejdál vod velkýho šapitó. Říkáme mu vedlejšák.“

„Díky,“ poděkovala Kas a tlumeným hlasem ještě dodala: „Mějte oči dokořán, jo? Kdybyste zahlédli někoho v rukavicích…“

„Klídek, slečinko,“ odtušil Mori. „Tomuhle klaunovi žádnej zatrachtilej starej alchymista neunikne!“ Klaun se bouchl do hrudi, aby dal najevo, kterého klauna myslí. Pak se rošťácky usmál a z kapsy svých plandavých kalhot vytáhl pistoli a namířil ji na pomyslného vetřelce.

Z hlavně pistole vyletěla rudá vlaječka: TŘESK!

Uvnitř malého stanu byla na hliněné podlaze vyskládána řada židlí a před ní stálo malé pódium, jehož jedna strana se prudce svažovala k zemi a na druhé zase chyběla prkna.

Větší část dopoledne postával na pódiu chlapec s rozčepýřenými vlasy – probíhala tam totiž jeho výuka hry na housle. Dlouhá a velmi náročná výuka. Cvičil tak dlouho a poctivě, že už měl bříška prstů rozedřená do krve.

Aspoň to tak tedy vypadalo. V každém případě je měl úplně rudé.

Popraskané a zhrublé. O tom nemůže být pochyb.

A nejhorší bylo, že měl dovoleno cvičit jen a jen stupnice. Už celé tři měsíce. A to byl přitom pokročilý hráč.

Jojoji si nemohl pomoct, ale měl velmi silný pocit, že je to trest. Jeho učitelka – Lily – nebo také Velmistryně Wei, jak chtěla být důsledně oslovována – se na něj zlob í , že před rokem s hraním na housle skončil a začal hrát na elektrickou kytaru, a tak po něm teď vyžadovala, aby výuku houslí dohnal.

„Můžeš utéct před svým talentem, ale přede mnou rozhodně neutečeš!“ prohlásila rázně.

Velmistryně Wei byla ta nejdrsnější žena, jakou kdy Jojoji potkal. A nejspíš byla i nejkrásnější. Ale to nic neznamenalo, to nebylo vůbec důležité. Vlastně je docela dobře možné, že kdyby se o tom člověk zmínil nahlas, nejspíš by ho zabila.

Vedle toho, že Lily vyučovala hraní na housle, byla v Bratrstvu Muterces šéfkou tělesné obrany a odbornicí na bojová umění. A to byl i jeden z důvodů, proč Jojoji výuku hry na housle neukončil.

Zajímal se především o rockovou hudbu a videohry a taky sbíral barevné tenisky (ale jen ty, které byly těžko dostupné a tedy „vzácné“). Ale od té doby, co žil rok v Japonsku, ho stále víc fascinovaly dějiny Japonska – obzvláště historie samurajů. Naučil se nazpaměť samurajský morální kodex zvaný bušidó neboli Cesta samuraje, a začal trávit čím dál víc času sledováním starých samurajských filmů na DVD. 8

Velmistryně Wei byla Číňanka a specializovala se na judo a kung fu. Byla však mimořádně zběhlá i ve většině druhů japonského bojového umění, a to včetně kenjutsu neboli umění meče, tradičního japonského boje s mečem, který používali samurajové. Jojoji doufal, že mu jednoho dne Lily dovolí, aby se stal jejím učedníkem.

Zatím se však zdálo, že si na to bude muset pořádně dlouho počkat.

„Housle nebo kenjutsu – obě disciplíny mají stejnou filozofii,“ zněla Lilyina odpověď, kdykoli se Jojoji pokusil toto téma nadhodit. „Jak říkával můj otec –“

„Já vím! Těžko na cvičišti, lehko na bojišti! “ dokončil větu Jojoji.

„Ty si myslíš, že jsi na stupnice už moc pokročilý? V žádném případě!“ dodávala s oblibou jeho učitelka. „Jak říkával můj otec –“

„Já vím! Abys mohl jít dopředu, musíš jít nejprve dozadu. “

Dnešek se však od jiných dnů lišil. Výuku ukončili dřív – už po třech hodinách, a ne po čtyřech, jak bývalo obvyklé, protože i jejich účast na setkání byla nutná.

Zpráva od Kas naplnila Jojojiho vzrušením. Konečně našli Půlnoční slunce! Bratrstvo Muterces bylo zpátky ve hře. A možná (i když to nebylo příliš pravděpodobné) mu velmistryně Wei dovolí skončit s houslemi a naučí ho všechny ty věci, které bude nutně potřebovat, aby se mohl členům Půlnočního slunce postavit v boji.

Setkání s Kas mu však dělalo starosti. Celé léto spolu nemluvili. A i předtím spolu prohodili sotva pár slov. Napětí mezi nimi panovalo od chvíle, kdy se Kas dozvěděla, že před ní a před Maxem Ernestem tajil své členství v Bratrstvu Muterces.

Kdy mu to už konečně odpustí?

Protože věděl, že se s kamarádkou dnes setká, ráno si obul své „šťastné“ tenisky – neonově žluté kecky ze starší, už neprodávané kolekce, které si koupil v Japonsku.9 Tehdy mu byly trošku velké, teď zase trošku malé, ale byly to nejvíc cool boty, které měl. Velmi vzácné – vlastně to byl už sběratelský kousek. Obvykle je nosil jen tehdy, když měl koncert se svou kapelou Alien Earache. Nebo když ho čekala písemka nebo zkoušení.

Tedy ne že by si Kas toho, co měl na nohou, všímala. Vždycky se zabývala závažnějšími věcmi. Třeba tornády, potopami nebo toxickými kaly.

Když do stanu vešli Kas a Max Ernest s rukama plnýma knih, Jojoji se rozhodl, že nejlepší bude, když se bude chovat jakoby nic.

„Ahoj! Jak to jde!“ přivítal je a zamával jejich směrem houslemi.

Kas i Max Ernest mimoděk o krok ucouvli.

Jojoji se zasmál. „Klídek! V tomhle smyčci žádný meč není. Jsou to normální housle. Velmistryně Wei by mi ty svý rozhodně nikdy nepůjčila.“

„To máš pravdu. A navíc jsi ještě neskončil s výukou – máš před sebou ještě tři minuty,“ ozvala se Lily, zatímco si to namířila přes stan k nově příchozím, aby je přivítala.

„A co se týká vás dvou –“

Velmistryně Wei bleskurychle vytáhla se svého smyčce dlouhý, velké jehle podobný meč a namířila ho na Kas a Maxe Ernesta, kteří se pokusili (neúspěšně) nevyskočit na místě.

„Vy jste další na řadě – musíme pořádně zapracovat na vašich reflexech. Vyděšeně poskakovat na místě opravdu není dobrý obranný postoj,“ oznámila jim, ale svá slova doprovodila úsměvem, aby pochopili, že to nemyslí zase až tak vážně.

„Ahoj, Lily,“ pozdravila ji Kas také s úsměvem a pokradmu se podívala na nepříliš nadšeného studenta houslí, jenž stál opodál.

První věc, které si Kas povšimla, byly jeho žluté tenisky – byly její oblíbené, ale rozhodně by ji nikdy ani nenapadlo, aby se o tom před Jojojim zmínila.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tuhle knihu v žádném případě nečti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.