Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

prof. PhDr. Alena Plháková, CSc.

DĚJINY PSYCHOLOGIE
2., přepracované a doplněné vydání

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax:+420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 7850. publikaci

Obrazový doprovod:
archiv autorky, volná díla
(Wikipedia, Wikimedia Commons, Wikisofi a)

Odpovědná redaktorka PhDr. Jaroslava Hájková
Sazba a grafická úprava Milan Vokál
Formát ePub Milan Vokál
Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka
Počet stran 416

Vydání 2., 2020

Vytiskla tiskárna PBtisk, s.r.o., Příbram

© Grada Publishing, a.s., 2020

ISBN 978-80-271-3061-0 (ePub)
ISBN 978-80-271-3060-3 (pdf)
ISBN 978-80-271-2528-9 (print)

KATALOGIZACE V KNIZE – NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Plháková, Alena, 1954-

Dějiny psychologie / Alena Plháková. -- 2., přepracované a doplněné vydání. -- Praha : Grada, 2020. -- 1 online zdroj. -- (Psyché)

Obsahuje bibliografii, bibliografické odkazy a rejstříky

ISBN 978-80-271-3061-0 (online ; ePub)

* 159.9.019 * (075.8)
– dějiny psychologie -- 17.-21. století
– psychologické směry -- 17.-21. století
– učebnice vysokých škol

159.9 - Psychologie [17]
37.016 - Učební osnovy. Vyučovací předměty. Učebnice [22]

Tuto knihu věnuji své vnučce Marušce, která mi dělá jenom samou radost.

Předmluva k prvnímu vydání

Obor psychologie lze považovat za výsledek odvážné lidské snahy o převedení subjektivní a proměnlivé psychické zkušenosti do podoby objektivních a stálých vědeckých teorií. Je možné, že jde o pokus stejně beznadějný a marný, jakým je v oblasti techniky úsilí o sestrojení perpetuum mobile. Spíše můžeme konstatovat, že žádnou z vlivných psychologických teorií nelze považovat za konečné, úplné a pravdivé vysvětlení lidského chování a prožívání. Psychologové získávají své poznatky v prudce se měnícím a vyvíjejícím se světě. Údaje, které nashromáždili před čtyřiceti či padesáti lety o lidské sexualitě, motivaci nebo o rozdílech mezi muži a ženami, dnes už prostě neplatí. Zveřejněním svých teorií také mohou způsobit, že dojde ke změně lidského chování a prožívání. Předmět vědeckého zkoumání, kterým je v psychologii především lidská mysl, na nové poznatky citlivě reaguje. Ani psychologové samozřejmě nejsou žádní dokonale objektivní a neutrální pozorovatelé. V soudobé psychologii je na ně kladen náročný (nejspíš nesplnitelný) požadavek, aby při výzkumech, vytváření teorií i při psychoterapii brali v úvahu svou vlastní mentální odezvu.

Zhruba od sedmdesátých let minulého století probíhá v západním světě kritická reflexe oboru psychologie, která upozornila nejen na proměnlivost psychologického vědění, ale také na jeho závislost na dobovém kulturním kontextu. Začalo být zřejmé, že je velmi obtížné, ne-li nemožné, odhalit univerzální principy lidského chování a prožívání. Ve skutečnosti je psychologie do značné míry západní věda, která reflektuje hodnoty severoamerické a evropské kultury, a to především z mužského pohledu. Psychologii tak lze – podobně jako literaturu nebo film – považovat za novodobou mytologii, která se střízlivým, méně obrazným jazykem, než jaký nalézáme v umění, pokouší zachytit zkušenost člověka v kontextu jeho doby a dát jí obecnější význam.

Studenti se mě někdy ptají, jaký má smysl studovat dějiny psychologie. Tato otázka je zcela namístě. Vždyť přírodovědci nebo programátoři by studium zastaralých teorií nebo programovacích jazyků oprávněně považovali za ztrátu času. Domnívám se, že v oblasti věd o člověku je situace odlišná. Chtějí-li si psychologové uvědomit dobovou a kulturní podmíněnost svého vědění, skýtá jim k tomu historie psychologie jedinečnou příležitost. A nejen to. Mnohé vlivné psychologické teorie zřetelně souvisejí s životními osudy, problémy a potížemi svých tvůrců, takže umožňují studovat vzájemné vztahy mezi osobností a jejím dílem.

Ve 20. století se ve filozofii a lingvistice objevila myšlenka „smrti autora“, kterou nadhodil Martin Heidegger a dále ji rozvíjeli především francouzští myslitelé Roland Barthès, Michel Foucault a jiní. Podle jejich mínění by měl autor ustoupit do pozadí, mělo by se na něj zapomenout. Důležitý je pouze dobově podmíněný text, který – jakoby náhodou – vyslovil či napsal nějaký člověk. Já si však nepřeji, aby autoři „umírali“, nechci, aby se na ně zapomínalo. Naopak, připadne mi nadmíru zajímavé sledovat, jak zástup rozervanců stojících u zrodu novodobé filozofie a psychologie přetvořil svou duševní trýzeň ve vlivné teorie o podstatě lidského bytí. I mezi tvůrci novodobých věd o člověku se ovšem najdou lidé poměrně klidní a vyrovnaní, kteří však – z nejasných důvodů – většinou vytvářejí poměrně nudné kognitivní teorie. Dále mě zaujalo, že se v historii psychologie (respektive filozofie) poměrně často objevuje postava duchovního otce a jeho syna, který je skoro stejně dobrý, někdy i lepší než jeho mistr. Příkladem jsou dvojice Sokrates a Platon, Platon a Aristoteles, Descartes a Spinoza, Freud a Jung, Husserl a Heidegger, Miller a Neisser, Maturana a Varela a řada dalších.

Při psaní této knihy jsem si především kladla za cíl co nejvíce využívat primární prameny a snažit se co nejpřesněji zaznamenat, co který autor skutečně řekl. Domnívám se, že obsah řady učebnic dějin psychologie je výrazně poznamenán sekundárními, terciálními i „vyššími“ interpretacemi. Také snaha zmínit se o co největším počtu psychologů vede někdy k tak stručné prezentaci jejich myšlenek, že se jejich původní význam úplně vytrácí. Důsledná práce s primárními prameny tudíž není tak skromný cíl, jak by se na první pohled zdálo. Při jeho realizaci mi velice pomohl internet, kde si každý může vyhledat řadu dříve nedostupných textů. Vzhledem k četnosti a pestrosti psychologických teorií lze zachytit určitou vývojovou kontinuitu jedině za cenu, že z nich vybereme jen to nejpodstatnější. Přitom se stěží dá vyhnout dosavadnímu třídění psychologického vědění do určitých směrů a škol. Při výběru poznatků hrají významnou roli také osobní preference autora a jeho dosavadní vzdělání – v mém případě zejména v oblasti psychoanalýzy a jiných dynamických škol.

Kniha se skládá ze čtyř částí. První z nich je zaměřena na vývoj psychologických idejí v rámci novodobé evropské filozofie. Ve druhé části se zabývám podmínkami vzniku psychologie v oblasti přírodních i společenských věd, jejími nejvýznamnějšími zakladateli a četnými, především evropskými historickými psychologickými školami z přelomu 19. a 20. století. Ve třetí kapitole jsem se pokusila prezentovat hlavní směry psychologie 20. století, které odlišně definují předmět studia psychologie, zaměřují se na rozdílná témata a používají svébytné výzkumné metody. V jejich vývoji sehrála významnou roli první světová válka i nástup německého nacismu v roce 1933, který evropskou psychologickou elitu buď zdecimoval, nebo přiměl k emigraci do USA. Evropská psychologie tím ztratila své dosavadní vlivné postavení a centrem vývoje západní psychologie se na dlouhou dobu staly Spojené státy americké. K napsání poslední části, v níž se stručně zabývám postmoderní psychologií, mě podnítila profesorka Viera Bačová svou knihou Súčasné smery v psychológii, poprvé vydanou v roce 2000, ve které v našem kulturním okruhu důkladně zmapovala oblast, v níž pro většinu českých psychologů stále ještě platí hic sunt leones. Inspirativní byla zejména její úvodní poznámka, že učebnice o směrech psychologického myšlení nejčastěji končí kapitolou o humanistické, případně kognitivní psychologii.

Při své snaze zorientovat se v postmoderní psychologii jsem zjistila, že jde o ohromný a velice vlivný proud psychologického myšlení, který se v západním světě prudce vyvíjí už od šedesátých let minulého století. Je vlastně záhadou, proč čeští psychologové tak dokonale zaspali a obvyklé dvacetileté zpoždění za vývojem světové psychologie tentokrát zvýšili na čtyřicet let. Čeští filozofové, lingvisté, antropologové i sociologové přitom mají „postmodernu“ přehledně a úhledně začleněnou do základních oborových učebnic.

Pevně doufám, že si tato kniha najde své čtenáře, a to nejen mezi studenty psychologie, ale také mezi zájemci o tento obor z řad širší veřejnosti. Její psaní mě na dva roky úplně pohltilo, fascinovalo, někdy i stravovalo. Snad se alespoň část tohoto zaujetí přenese na lidi, kteří poprvé otevřou její stránky.

Olomouc, červen 2006
Alena Plháková

Předmluva k druhému vydání

Od prvního vydání mých Dějin psychologie uběhlo již dlouhých čtrnáct let. Při přípravě jejich aktualizované, zrevidované a doplněné verze jsem s uspokojením konstatovala, že se podstatně zvýšil počet stěžejních psychologických monografií přeložených do češtiny a že významně pokročila digitalizace knižních i časopiseckých informačních zdrojů. Díky tomu jsem do značné míry mohla dosáhnout cíle, který jsem si kladla už při psaní původního rukopisu, tj. maximálně využívat primární prameny a vyvarovat se tak možných zkreslení, způsobených jejich sekundárními interpretacemi. Dalším cílem revize bylo odstranit některé nepřesnosti v datech a v seznamu citované literatury, aktualizovat odbornou terminologii a doplnit nové poznatky. Doslovné citace z primárních pramenů, které jsem před čtrnácti lety sama přeložila do češtiny, jsem nahradila výňatky z jejich nových českých překladů.

Základní členění knihy se sice nezměnilo, ale téměř v každé její části jsem připsala různě dlouhé nové sekvence, případně i celé kapitolky. Patří k nim pojednání o díle neogestaltisty Fritze Heidera, představitele psychologie já Erika Eriksona, lingvisty a kognitivního vědce Noama Chomského, tvůrce teorie sociálních reprezentací Serge Moscoviciho nebo představitele sociálního konstrukcionismu Johna Shottera. Nová je také poměrně rozsáhlá kapitola o teorii rané citové vazby, kterou koncipovali především John Bowlby a Mary Ainsworthová. Důkladně jsem přepracovala nebo rozšířila pojednání o T.-A. Ribotovi, Karlu Dunckerovi, Carlu Gustavu Jungovi a dalších autorech. Celkově je druhé vydání Dějin psychologie o několik desítek tištěných stran delší než první.

Při revizi knihy jsem smutně konstatovala, že mnozí slavní psychologové, kteří v době mého mládí patřili ke špičkám oboru, již zemřeli a definitivně se tak zařadili do historie psychologie nebo se (v lepším případě) stali jejími živoucími inspiračními zdroji. Současně jsem nabyla dojmu, že nadále pokračuje vnitřní diferenciace psychologie spojená s propracováním jejích dílčích témat a že velké psychologické školy a směry vznikaly především ve 20. století. Momentálně se rychle rozvíjejí obory neuropsychologie, ekopsychologie nebo adiktologie. Pokračuje také výzkum umělé inteligence.

Jsem přesvědčena, že revize a aktualizace mým Dějinám psychologie velice prospěla, i když by bylo zřejmě vhodné provést ji mnohem dřív. Stále však platí „lépe pozdě než nikdy“. Mohu pouze doufat, že přepracovaná verze knihy zaujme nejen studenty psychologie či jiných humanitních oborů, ale také zájemce o psychologii z řad širší veřejnosti.

Olomouc, únor 2020
Alena Plháková

DÍL A

Vývoj psychologie v rámci novodobé evropské filozofie

1.Racionalismus

V 17. a 18. století bylo filozofické myšlení stále výrazněji ovlivňováno prudce se rozvíjejícími přírodními vědami. Prototypem velkého přírodovědce této epochy byl italský astronom, fyzik a matematik Galileo Galilei (1564–1642), který ve svém Prubíři v roce 1623 napsal, že „filozofie […] je psána jazykem matematiky a její litery jsou trojúhelníky, kruhy a další geometrické obrazce“ (Hall, 1997, s. 223). Mnozí významní filozofové byli matematiky a snažili se přivést filozofické, respektive psychologické myšlení na úroveň velkých přírodních věd. Tito filozofové, k nimž patřili především Descartes, Spinoza a Leibniz, pokládali za hlavní lidskou poznávací schopnost rozum (lat. ratio), který je do značné míry nezávislý na smyslové zkušenosti a dovede vyvozovat nové ideje. Tito myslitelé založili filozofickou tradici racionalismu, což byl vedle empirismu druhý významný gnozeologický[1] směr této epochy.

1.1René Descartes (1596–1650)

Nejvýznamnějším představitelem racionalismu byl francouzský filozof a matematik René Descartes, jehož myšlenkový vliv, zejména dualismus duše a těla, sahá až do současnosti.

Descartes, který pocházel ze zámožné šlechtické rodiny, vedl osamělý život učence a dobrodruha. V letech 1604–1612 navštěvoval jezuitskou školu La Flèche a s výjimkou matematiky byl průběhem výuky, ve které se tradovaly zastaralé poznatky, spíše zklamán. Snad proto se jeho prvotní zájmy obrátily k matematice (Clarke, 1997).

V Descartově životě se střídají období, kdy žil v naprostém ústraní a soustředění, s obdobími života velmi nestálého. V roce 1617 vstoupil dobrovolně do armády a sloužil v holandském, bavorském a uherském vojsku. U tak přemýšlivého člověka je to poněkud překvapivý počin. Historici psychologie většinou soudí, že chtěl cestovat a důkladně poznat tehdejší svět. V roce 1621 Descartes, který se pravděpodobně zúčastnil také bitvy na Bílé Hoře, z armády odešel (Schultz, Schultz, 2011).

Je známo, že filozof miloval tanec a byl vášnivý hráč, a to vzhledem ke svému matematickému nadání poměrně úspěšný. Rád také šermoval a nevyhýbal se milostným dobrodružstvím. Vcelku se však jeví jako člověk uzavřené povahy, který skrýval před světem své soukromí i nejodvážnější myšlenky a důvěřoval především svému vlastnímu úsudku. Nejplodnějším údobím Descartova života byl dvacetiletý pobyt v Holandsku (od roku 1629), kde pobýval raději než v rodné Francii, a to zřejmě kvůli vnější i vnitřní nezávislosti. V roce 1649 odjel na pozvání královny Kristiny do Švédska, kde však brzy podlehl vlivům nezvyklého klimatu. Královna Descarta nutila, aby ji vyučoval od pěti hodin ráno ve špatně vytopené knihovně. Po čtyřech měsících se francouzský učenec nachladil a zemřel na zápal plic (Störig, 1995; Schultz, Schultz, 2011).

Descartes vyšel z kritiky dosavadního vědění a způsobu myšlení. Tyto kritické názory uvádí především v díle Rozprava o metodě (poprvé vydaném v roce 1637). Descartes si zde klade za cíl vytvořit filozofii, která by byla založena na nesporných rozumových axiomech. Smyslové poznání považuje za nepřesné a teoreticky připouští, že člověka může klamat i jeho rozum. Nelze tedy plně věřit ani zdánlivě zcela spolehlivým matematickým poučkám. Descartes doporučuje systematicky pochybovat o všech dosavadních míněních – říká se tomu metodická skepse – s cílem najít nějakou neotřesitelnou jistotu, kterou je pro něj jedině existence poznávajícího já: „… po celou dobu, kdy jsem si chtěl myslet, že všechno je nepravdivé, bylo naprosto nutné, abych byl něco já, který myslím“ (s. 28). Odtud zbývá už jen krok k Descartově proslavené větě „Myslím, tedy jsem“ (lat. Cogito, ergo sum). Jeho cogito přitom znamená nejen myšlení, ale také tvrzení, popírání, chtění, odmítání, cítění a představování, ba i snění (Descartes, 2016).

Descartes pokládá za plnohodnotné pouze poznání, které může myslící rozvažování vyjádřit ve zcela průzračných, rozumových, především matematických pojmech. V díle Pravidla pro vedení rozumu (napsaném pravděpodobně kolem roku 1630) čteme:

„… k poznání věcí dospíváme dvojí cestou: pomocí zkušenosti a dedukce. K tomu ještě musíme vzít v úvahu, že poznání věcí ze zkušenosti bývá často klamné, avšak dedukci neboli čisté vyvozování jedné věci z druhé můžeme sice pominout, pokud se nám nezdá, ale nikdy nemůže být vedena nesprávně intelektem aspoň trochu rozumným. […] Veškerý omyl totiž, který se může lidem přihodit (říkám lidem, nikoli zvířatům), nepochází z chybného vyvozování, nýbrž pouze z toho, že za předpoklad přijímají některé nedostatečně pochopené zkušenosti, nebo že vyslovují soudy chvatně a bez podkladu. Z toho jasně vyplývá, proč aritmetika a geometrie vyniká nad ostatní nauky jako mnohem jistější: je tomu tak proto, že jedině tyto nauky se zabývají předmětem natolik čistým a jednoduchým, že nepředpokládají absolutně nic, co by zkušenost ukázala jako nejisté, nýbrž cele spočívají na rozumově vyvoditelných konsekvencích.“ (Descartes, 2000, s. 17)

Důležitou součástí Descartovy gnozeologie je rozlišování mezi vrozenými a odvozenými idejemi. Odvozené ideje vznikají v duši na základě přímého působení vnějších podnětů, jakými jsou zvuk zvonu nebo pohled na strom; jsou tedy produktem našich smyslových zkušeností. Vrozené ideje naproti tomu existují v duši či vědomí nezávisle na působení vnějších podnětů, i když se některé z nich mohou oživit za příhodných vnějších okolností. Descartes k nim řadí především ideu já, Boha, geometrické axiomy, ideje dokonalosti a nekonečna (Schultz, Schulz, 2011).

Jako filozof byl Descartes striktním dualistou. Rozlišil dvě rozdílné substance, a to ducha (lat. res cogitans), jehož základní vlastností je myšlení, a hmotu (lat. res extensa), jejímž atributem je rozprostraněnost (rozlehlost). Lidskou duši považuje Descartes za nehmotnou a nesmrtelnou substanci, která se projevuje především ve vědomí subjektu jako „myslící substance“. Tělo je naproti tomu součástí hmotné substance; vyznačuje se tudíž rozprostraněností a funguje na základě mechanických principů (Blecha, 1998, s. 97).

S Descartovými názory na činnost lidského těla, které byly pochopitelně ovlivněny dobovými poznatky, se lze seznámit v díle Vášně duše, vydaném v roce 1649. Descartes dobře znal dílo anglického lékaře Williama Harveyho, který v roce 1628 popsal krevní oběh včetně funkcí srdce, často přirovnávaných k pumpě či zdymadlu. Descartes předpokládal, že nositelem „životní energie“ neboli „hybných duchů“ je pročištěná krev, která putuje do mozku, odkud proudí do celého těla dutými nervy. Svaly se tudíž dávají do pohybu na základě impulzů, které do nich přicházejí z mozku eferentními nervy. Descartes popsal bezděčnou pohybovou tělesnou reakci na určitý podnět, takže je pokládán za předchůdce teorie reflexů. V knize Vášně duše uvádí tento příklad:

„Jestliže nám někdo prudce přistrčí ruku před oči, jako by nás chtěl uhodit, ačkoli víme, že je naším přítelem, že si jen tak hraje a že si dá dobrý pozor, aby nám neublížil, přesto se jen stěží ubráníme tomu, abychom je nezavřeli; což dokazuje, že se nezavírají prostřednictvím naší duše, neboť to je proti naší vůli, která je její jedinou či přinejmenším hlavní činností; ale že je to jen důsledkem sestavení našeho těla, že takovýto pohyb směrem k očím vyvolává následný pohyb v našem mozku, jenž vede hybné duchy do svalů, které sklápějí víčka.“ (Descartes, 2002, s. 41)

Pohyby zvířat mají podle Descarta vždy charakter takovýchto bezděčných reakcí na vnější či vnitřní podněty. Zvířata jsou pouhé stroje, takže patří – stejně jako lidské tělo – ke hmotné substanci.

Descartova dualistická teorie přinesla krajně obtížný problém vzájemného vztahu duše a těla, respektive mysli a těla (mind-body problem), který je i v soudobé psychologii a filozofii nesmírně aktuální. Jak může nehmotná duše, která nemá žádný objem a nezabírá žádný prostor, působit na hmotné tělo? Descartes nakonec dospěl k závěru, že se duše a tělo vzájemně ovlivňují. Myšlení a vůle řídí proud životní energie, která vyvolává hnutí ovládaná vůlí. Tělesné zážitky zase plodí v duši vášně – afekty (Hunt, 2000). Za orgán, který zprostředkovává vzájemné kontakty duše a těla, považoval Descartes epifýzu (šišinku), a to proto, že je to nepárový orgán nacházející se hluboko v mozku:

„Ona malá šišinka, která je hlavním sídlem duše, je tak zavěšena mezi dutinami, jež obsahují duchy, že jimi na jedné straně může být pohnuta tolika různými způsoby, kolik je smyslových rozdílností v předmětech, že však může být na druhé straně rozličně pohnuta také duší…“ (Descartes, 2002, s. 54–55)

V knize Vášně duše se Descartes pokusil popsat lidské afekty (vášně) i možnosti jejich ovládání. Podle jeho názoru vzbuzují většinu afektů podněty přicházející z těla, ale některé z nich mohou být evokovány také duševními hnutími. Například kromě převážně „tělesného“ smutku, který vyvolává určité zlo či nedostatek, existuje také smutek duchovní, způsobený úvahami o zlu (s. 93). Descartes předpokládá, že existuje šest prvotních afektů, jimiž jsou údiv, láska, nenávist, touha, radost a smutek; všechny ostatní vznikají jejich kombinacemi. Podívejme se, jak definuje lásku a nenávist:

„Láska je takové duševní hnutí, vyvolané pohybem duchů, které podněcují duši k tomu, aby se ze své vůle spojila s předměty, jež se jí zdají příhodné. A nenávist je takové duševní hnutí, způsobené hybnými duchy, které podněcují duši k tomu, aby se chtěla oddělit od věcí, které se jí jeví jako škodlivé.“ (Descartes, 2002, s. 83)

Ve Vášních duše Descartes uvádí řadu pozoruhodných názorů na vznik smíšených afektů. Například naděje vznikající smíšením hnutí radosti a touhy „spočívá v tom, že je duše náchylná snadno uvěřit, že skutečně nastane to, po čem touží“ (s. 147). „Závist je druh smutku smíšeného s nenávistí, který vzniká tím, že si všimneme, jak se něco dobrého přihodilo těm, kteří si to podle našeho mínění nezasluhují“ (s. 157). „Stud je druhem smutku, který se rovněž zakládá na sebelásce, ale který vzniká z mínění či obavy, že nás ostatní budou kárat“ (s. 171). V závěru tohoto díla Descartes doporučuje, abychom se škodlivé silné afekty pokusili ovládat pomocí rozumu a vůle, tedy duševními prostředky. Považuje za dobré odložit rozhodnutí, k nimž nás podněcují afekty, a s pomocí vůle se zaměřovat k uvážení a následování důvodů, jež jsou v protikladu k těm, které představuje afekt (Descartes, 2002).

Antonio Damasio (2000) ve své populární knize Descartesův omyl polemizuje s výše uvedeným názorem Reného Descarta (a mnoha dalších filozofů), že silné city jsou škodlivé a že by měly být vždy podřízeny nadvládě rozumu. Damasio na řadě klinických případů dokazuje, že emoční impulzy jsou ve skutečnosti nezbytným předpokladem racionálního rozhodování i jednání.

Mnoho Descartových následovníků, kterým se obvykle říká karteziáni (latinský přepis jména Descartes je Cartesius), se pokoušelo vysvětlit, jak může duše coby nehmotná substance působit na tělo. Francouzský učenec Arnold Geulincx (1624–1669) vyslovil domněnku, že tělo a mysl jsou jako dva hodinové stroje, které Bůh natáhne a seřídí, aby fungovaly v naprostém souladu jednoho s druhým (Hunt, 2000). Geulincx bývá spolu s Nicolasem Malebranchem (1638–1715) řazen mezi takzvané okazionalisty, kteří řeší vzájemný vztah mysli a těla předpokladem, že k jejich vzájemnému působení dochází jen příležitostně (okazionálně) zásluhou božího zásahu (Homola, 1990).

Karteziáni však zdaleka nedosahovali velikosti svého mistra. Descartova filozofie se zásadně liší od ranějších dualistických filozofických i náboženských systémů tím, že duchovní substanci odvozuje od myslícího a pochybujícího vědomí. Duše či duch přestávají být námětem abstraktních metafyzických spekulací a stávají se předmětem soustředěné introspekce, tedy v podstatě psychologického zkoumání.

1.2Baruch (Benedictus) Spinoza (1632–1677)

Spinoza se narodil v Amsterdamu v židovské rodině. Jeho jméno Baruch se podle tehdejšího zvyku latinizovalo na Benedictus. Obojí znamená totéž: Požehnaný. V atmosféře poměrné náboženské snášenlivosti, která v té době v Holandsku vládla, byl Spinoza vzděláván v náboženských a filozofických tradicích judaismu. Již v útlém dětství byl veden ke znalosti hebrejštiny, Starého zákona, talmudu a kabaly. Plynně hovořil portugalsky, španělsky a hebrejsky, později také latinsky, takže mohl prostudovat středověkou scholastiku a díla soudobých filozofů, především Bruna a Descarta. Díky svému vynikajícímu nadání byl Spinoza už v dětství určen pro dráhu rabína. Na prahu dospělosti se však dostal do ostrého sporu s židovskou obcí svého domovského města. Příčinou byly jeho kritické poznámky ke Starému zákonu, který se mu zdál být plný protikladů a nesrovnalostí, takže nemohl uznat, že je ve všech svých částech úplně pravdivý. Když selhaly pokusy židovské komunity přesvědčit mladého filozofa o jeho omylech, byl Spinoza ve věku dvaceti čtyř let (27. července 1656) slavnostně proklet a vyobcován ze synagogy (Weischedel, 1995; Muller, 1997a).

Spinoza pak prožil osamělý život na různých místech Holandska, naposledy v Haagu. Živil se broušením optických skel, všechny volné chvíle věnoval psaní filozofických spisů. Ačkoliv byl za svého života (a ještě nejméně sto let pro své smrti) vystaven nenávisti židovské obce i mnoha svých křesťanských odpůrců, zdá se, že byl vnitřně velmi vyrovnaný a klidný. Jeho filozofie byla (zřejmě z ideologických důvodů) dlouho prohlašována za bezcennou. Teprve koncem 18. století začalo přehodnocování Spinozova díla vyvolané zájmem německých spisovatelů – Goetha, Novalise a dalších[2] (Hemelík, 1996).

Ve velkém Spinozově prokletí se mimo jiné praví:

„Nechť jest proklet ve dne a proklet v noci; nechť jest proklet, an uléhá, a proklet, an vstává; proklet, an vychází, a proklet, an se vrací. Nechť mu Hospodin nikdy už neodpustí a nikdy ho už nevezme na milost; nechť hněv a nemilost Hospodinova stíhá nadále tohoto muže, obtíží jej všemi kletbami sepsanými v knize Zákonů a vymaže jméno jeho z tohoto světa; […] a tímto se všichni napomínají, aby s ním nikdo nehovořil slovem ani neobcoval písmem, aby mu nikdo neprokázal služby, nikdo nepřebýval s ním pod jednou střechou, nikdo se k němu nepřiblížil na délku čtyř loktů a aby nikdo nečetl nic, co by jeho ústa diktovala nebo jeho ruka psala.“ (Vondráček, Holub, 1968, s. 283)

Za Spinozova života vyšla pouze tři jeho díla, přičemž největší zájem a současně odpor vzbudilo třetí z nich, Teologicko-politický traktát vydaný v roce 1670. Spinoza zde upozorňuje na to, že víra v Boha může být zneužita k úniku z tíživého osudu nebo k mocenským účelům. Starozákonní texty jsou podle jeho názoru přizpůsobeny lidovému rozumu a mnohdy podněcují spíše k poslušnosti než k pravdivému poznání. Dokonce i zdánlivě rozumová tvrzení o božích vlastnostech, která Písmo obsahuje, jsou poskytována nikoli v zájmu poznání božské bytosti, nýbrž s tím cílem, aby lidé všeho druhu byli přivedeni k uznání nadřazenosti Boha, který je zde představován jako jediný, všudypřítomný, všemohoucí, spravedlivý a milosrdný. Přijetí těchto atributů vede k oddanosti (Muller, 1997a).

Sotva Teologicko-politický traktát vyšel, byl okamžitě zakázán, a to univerzitami, církevními i státními úřady. Holandský místodržící přísně zakázal tisk i rozšiřování této knihy. Případnému nakladateli hrozila pokuta 3000 guldenů a osm let vězení (Weischedel, 1995).

Spinozovo hlavní dílo Etika bylo vydáno v roce l677, krátce po filozofově smrti. Při četbě této knihy je zřejmé, že Spinoza byl poměrně výrazně ovlivněn myšlenkami Reného Descarta, jehož dualismus se pokusil překonat svým filozofickým monismem. Podle Spinozy jsou duch a hmota dvě stránky téže podstaty (substance), která se někdy jeví jako duchovní, jindy jako hmotná. Spinozovou hlavní filozofickou tezí je „Bůh čili příroda“ (lat. Deus sive natura). Bůh, respektive příroda, je totožný s nekonečnou, všeobsahující substancí, která má dvě vlastnosti nebo aspoň tyto dvě její vlastnosti si uvědomujeme – myšlení a rozlehlost. Podle Spinozy lze také každou lidskou bytost pozorovat z těchto dvou hledisek. Mezi myslí a tělem neprobíhá žádná interakce, jsou to pouze dva různé projevy téže podstaty. Zvlášť patrné je to u afektů, tedy u psychických zážitků provázených výraznými fyziologickými změnami (Spinoza, 2004).

Ve třetí části Etiky Spinoza píše: „Tělo nemůže determinovat mysl k přemýšlení, ani mysl nemůže determinovat tělo k pohybu, ani ke klidu, ani k čemukoliv jinému“ (s. 102). A dále pokračuje: „Mysl a tělo jsou jedna a táž věc, kterou chápeme jednou ve smyslu atributu myšlení a podruhé ve smyslu atributu rozlehlosti. Tím je zaručeno, že uspořádání, tj. souvislost věcí, je stále stejná, ať chápeme přirozenost ve smyslu jednoho nebo druhého atributu.“ (Spinoza, 2004, s. 103)

Z tohoto pojetí vzájemného vztahu těla a mysli vcelku logicky vyplývá psychofyzický paralelismus, respektive jeho zvláštní varianta, takzvaný monistický paralelismus (Hunt, 2000).

Z psychologického hlediska je zřejmě nejzajímavější III. část Etiky, která má název „O původu a přirozenosti afektů“. Spinoza zde rozlišil tři základní afekty, a to radost, smutek a touhu. Tyto afekty vyplývají ze „žádosti“, což je Spinozův termín k označení různých lidských motivů: „Názvem žádost rozumím libovolné lidské snahy, úsilí, pudy a chtění, které bývají podle různého uzpůsobení téhož člověka různé“ (s. 149). Lidská mysl si přitom tyto pohnutky nemusí uvědomovat. Součástí žádosti je vedle snahy o sebezachování také touha po sebezdokonalení. Například „radost je přechod člověka od menší dokonalosti k větší. Smutek je přechod člověka od větší dokonalosti k menší“ (Spinoza, 2004, s. 149).

Spinoza dále dokazuje, že všechny lidské afekty lze vyložit ze tří citů základních; různé afekty se liší především idejemi či předmětem, s nimiž se pojí. Například „nějakou věc budeme milovat nebo nenávidět jen proto, že si představujeme, že je podobná předmětu, který obyčejně vyvolává v naší mysli radost nebo smutek“ (s. 113). Spinoza se také pokusil objasnit příčinu citové ambivalence: „Jestliže si představujeme, že věc, která nás obvykle podněcuje k afektu smutku, obsahuje v sobě něco, co je podobné jiné věci, která nás obvykle podněcuje k stejně velkému afektu radosti, budeme tuto věc současně nenávidět i milovat“ (Spinoza, 2004, s. 114).

Podle Spinozy existuje tolik druhů radosti, smutku, lásky či nenávisti, kolik je druhů předmětů, které v nás tyto afekty vyvolávají. Silné afekty (vášně) jsou škodlivé. Spinoza k nim řadí poživačnost, opilství, smyslnost, lakotu a ctižádost. Podle jeho mínění nejsou ničím jiným než nezřízenou žádostí po hostinách, pití, sexuálním styku, bohatství a slávě. Existence střídmosti, střízlivosti a zdrženlivosti nicméně potvrzuje, že člověk je schopen tyto vášně mírnit (Spinoza, 2004).

Spinoza se v Etice potýká s problémem lidské svobodné volby. Na jedné straně považuje člověka za součást Boha čili přírody, která v sobě nese pevný řád. Současně ovšem připouští, že člověk je schopen své vášně ovládat a žít pod vedením rozumu. Takový člověk je vnitřně svobodný. Na začátku IV. části Etiky Spinoza napsal:

„Nesvobodou nazývám lidskou bezmocnost v mírnění a omezování afektů. Člověk vydaný napospas afektům není totiž svým pánem, ale vládne mu náhoda, jíž podléhá natolik, že je často nucen následovat to, co je pro něho horší, třebaže vidí to, co je pro něho lepší.“ (Spinoza, 2004, s. 163).

1.3Gottfried Wilhelm Leibniz (1646–1716)

Leibnizův otec byl profesorem filozofie mravnosti na univerzitě v Lipsku a zaníceným luteránem. Leibniz projevoval už v dětství mimořádné nadání; například když ho nikdo nechtěl učit latinu, naučil se ji sám. Už v patnácti letech začal v Lipsku studovat práva. Doktorát získal ve dvaceti letech na univerzitě v Altdorfu, protože v Lipsku nebyl vzhledem ke svému mládí k promoci připuštěn. Vysokoškolskou dráhu, která mu byla ihned nabídnuta, odmítl a ani později na žádné z německých univerzit nevyučoval. Za pobytu v Altdorfu vzbudily Leibnizovy schopnosti pozornost arcibiskupského kurfiřta v Mohuči, který mladého vzdělance přijal do svých služeb jako knihovníka a politického poradce. Kurfiřt působil v mezinárodní politice a Leibniz byl vysílán na mise do hlavních evropských měst. V letech 1671–1676 působil jako diplomat v Paříži, kde se seznámil s díly velkých filozofů a přírodovědců své doby, především Descarta, Newtona a Spinozy, jehož Etiku přečetl v rukopise. Během pobytu v Paříži objevil Leibniz přibližně ve stejnou dobu jako Newton diferenciální počet. Oba učenci pak spolu vedli velký spor o prvenství. Leibniz po celý život udržoval rozsáhlou korespondenci s významnými filozofy, literáty i vědci, a také s luteránskými, katolickými a kalvinistickými teology, přičemž usiloval o sjednocení křesťanských vyznání. Tyto snahy odpovídají jeho celkové tendenci k pochopení Boha a světa jako harmonického celku. Leibniz se nikdy neoženil; v posledních letech svého života byl nemocen, trpěl dnou a chodil pouze s velkými obtížemi. Zemřel v naprosté osamělosti (Störig, 1995; Muller, 1997b).

Ačkoliv můžeme Leibnize označit za muže ducha, jeho všestranné zájmy (matematika, filozofie, historie, právo, politické a ekumenické aktivity) mu často bránily v tom, aby dokončil započaté práce. Svůj filozofický systém nikdy nevyložil v úplné a ucelené podobě. S výjimkou díla Theodicea (vydaného v roce 1710) psal relativně krátká filozofická pojednání, k nimž patří především Monadologie, uveřejněná v roce 1714 (viz Leibniz, 1982).

Leibniz byl velkým odpůrcem empirismu anglického filozofa Johna Locka, jehož předpoklad, že v rozumu není nic, co předtím nebylo ve smyslech, komentuje výstižným „až na intelekt sám“ (lat. nisi intellectus ipse). Podle Lebnize:

„… je něco docela jiného, myslím-li na nějakou barvu, nebo reflektuji-li zároveň tuto myšlenku, právě tak, jako je sama barva odlišná od ‚já‘, které ji myslí. […] Je to dále uvažování o mně samém, které mi poskytuje jiné metafyzické pojmy, jako pojmy příčiny, účinku, činnosti, podobnosti atd., ba i základní pojmy logiky a morálky.“ (Leibniz, 1982, s. 137)

Na základě těchto obecných východisek Leibniz rozlišil tři druhy pojmů, a to smyslové, které jsou výsledkem vnímání, dále smyslové a inteligibilní, na jejichž utváření se vedle smyslů podílí také rozum, a konečně pojmy výhradně inteligibilní, které jsou výtvorem lidského rozumu. Podle Leibnize jsou „první i druhé přístupny představivosti, třetí jsou však nad ni povzneseny“ (Leibniz, 1982, s.137). Filozof se tedy vrací k učení o vrozených idejích; jeho koncepce bývá označována jako imanentismus (Nakonečný, 1995b).

Také Leibniz usiloval o překonání Descartova dualismu, i když k tomuto problému přistoupil jinak než Spinoza. Leibnizova filozofie je pozoruhodným pokusem o racionální zdůvodnění harmonického sepětí mezi Bohem a lidskou duší, respektive mezi Bohem a univerzem. Jejím základním pojmem je monáda, jednoduchá substance, která se vyznačuje určitými imanentními duševními schopnostmi. „Monády nemají žádná okna, jimiž by do nich mohlo něco vstupovat nebo vystupovat“, ale přesto podléhají změnám, „které se však dějí z vnitřního principu“ (Leibniz, 1982, s. 157).

Leibniz pokládá všechny monády za oduševnělé, třebaže v různém stupni. Nejnižší monády mají jen temné, nevědomé představy. Vyšší monády, k nimž patří duše živočichů, mají percepce, paměť a žádostivost. Lidská duše je poměrně dokonalá monáda, jejíž součástí je sebevědomí čili apercepce. Podle Leibnize „je třeba rozlišovat mezi percepcí neboli vnitřním stavem monády, představujícím okolní věci, a apercepcí, která je sebevědomím neboli reflexivním poznáním tohoto vnitřního stavu“ (s. 147). I lidská duše se však někdy nachází ve stavu, který odpovídá nižší monádě:

„Sami v sobě zakoušíme totiž stavy, v nichž si na nic nevzpomínáme a v nichž nemáme zřetelně rozlišenou percepci, například v případě mdloby nebo hlubokého bezesného spánku. V tomto stavu se duše nijak znatelně neodlišuje od jednoduché monády. Protože však tento stav netrvá a duše se z něho vytrhuje, je přece něčím více.“ (Leibniz, 1982, s. 159)

Leibniz tedy odmítá ostrý předěl mezi lidmi a zvířaty, který ve svém díle nastolil Descartes. Zdůvodňuje to mimo jiné těmito slovy:

„Lidé jednají jako živočichové, pokud se zřetězení jejich percepcí děje pouze prostřednictvím principu paměti, podobně jako empiričtí lékaři, kteří se řídí výhradně praxí, aniž mají teorii. Při třech čtvrtinách svých činů jsme čistými empiriky. Očekáváme-li například, že zítra bude den, jednáme při tomto předpokladu jako empirikové, neboť se opíráme o to, že tomu tak dosud vždy bylo. Jedině astronom tak usuzuje z rozumových důvodů. Poznání nutných a věčných pravd nás však odlišuje od pouhých živočichů a umožňuje nám, že máme rozum a vědy, povznáší nás k poznání nás samých a Boha. To je pak to, co se v nás nazývá rozumnou duší či duchem.“ (Leibniz, 1982, s. 161)

Nejvyšší monáda – Bůh – si vše dokonale uvědomuje, je vševědoucí: „Jediný Bůh má zřetelné poznání všeho, protože je všeho zdrojem“ (Leibniz, l982, s. 152).

Leibnizovy úvahy o různých stupních zřetelnosti duševních stavů, respektive různých stupních jasnosti vědomí, měly dalekosáhlý vliv na další vývoj psychologie. Řada německých filozofů začala v návaznosti na jeho dílo uvažovat o existenci nevědomí. Leibniz se také pokusil vyřešit problém vzájemného vztahu mysli a těla. Hledal odpověď na otázku, „jak to přijde, že činnost a trpnost jednoho je doprovázena činností nebo trpností či odpovídajícími fenomény druhého?“ (s. 90). Podle Leibnize se „duše řídí svými vlastními zákony a tělo rovněž svými, setkávají se však spolu díky předzjednané harmonii mezi všemi substancemi, protože všechny jsou reprezentacemi jednoho a téhož vesmíru“ (Leibniz, 1982, s. 170).

Leibniz tedy dále rozvíjí koncepci psychofyzického paralelismu (souběžnost psychických a tělesných procesů), z níž vycházel ve druhé polovině 19. století ještě zakladatel psychologie Wilhelm Wundt. Skutečnost, že duše různých lidí mají podobné představy, vysvětluje Leibniz jejich sepětím s Bohem:

„Podle toho je jedině Bůh sám původní jednotkou neboli jednoduchou, prapůvodní substancí. Všechny stvořené neboli odvozené monády jsou jeho výtvory a vznikají nepřetržitým vyzařováním božství od okamžiku do okamžiku, přičemž jsou ohraničeny pouze receptibilitou tvora, pro něhož je podstatné, že je omezen. V Bohu je moc, která je původem všeho, dále pak poznání, jež obsahuje zvláštní charakter idejí, a posléze vůle, jež tvoří změny a výtvory podle principu nejlepšího. To pak odpovídá tomu, co ve stvořených monádách tvoří subjekt neboli základ, percipující a žádostivou schopnost. V Bohu jsou však tyto atributy přítomny v absolutní neomezenosti a dokonalosti, zatímco v monádách […] jsou jen napodobeniny podle míry jejich dokonalosti.“ (Leibniz, 1982, s. 164)

Leibniz zde navazuje na starou ideu, že lidská duše je mikrokosmos, ve kterém se s větší či menší dokonalostí zrcadlí celý makrokosmos. Tato myšlenka se ostatně objevuje i v soudobé filozofii a psychologii, například v holografickém pojetí vzájemného vztahu lidského mozku a světa (viz Pribram, 1999).

Leibniz byl – coby hluboce věřící myslitel – přesvědčen, že žijeme v tom nejlepším z možných světů:

„Z nejvyšší dokonalosti boží plyne, že při vytvoření vesmíru zvolil ten nejlepší možný plán, podle něhož je největší rozmanitost spojena s největším řádem… Protože v božím rozumu všechny možnosti usilují podle míry svých dokonalostí o svou existenci, musí být skutečný svět jako výsledek všech těchto nároků tím nejlepším světem, jaký je jen možný.“ (Leibniz, 1982, s. 150–151)

Ve spise Theodicea se Leibniz pokusil obhájit či ospravedlnit Boha, jehož označuje za nanejvýš dobrotivého a vševědoucího, a to navzdory existujícímu zlu ve světě, které dělí na tři druhy: metafyzické zlo spočívá v pouhé nedokonalosti, fyzické zlo v utrpení a mravní zlo v hříchu. Podle Leibnize má Bůh apriorní, vážně míněný sklon posvětit a spasit všechny lidi, zabránit jejich hříchům i zatracení. Problém je, že sice člověka stvořil jako nevinného, ale také jako schopného pádu. Člověka na cestě k naplnění božích záměrů omezuje jeho tělesnost, nedokonalost mravní i konečnost života. Z této nedokonalosti plyne, že lidé mnoha věcem nerozumí, mýlí se a chybují (hřeší): „Duch je odhodlán, ale tělo je slabé“ (s. 97). V důsledku toho do lidského života proniká zlo, které Bůh pouze připouští a i po jeho vzniku chce následně pro lidi to nejlepší. Má tedy snahu „znovu stvořit člověka, který padl“ (Leibniz, 2004, s. 96).

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dějiny psychologie.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.