Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Zdeněk Svěrák

Povídky a jedna báseň

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz tel.: +420 234 264 401
jako svou 8000. publikaci

Odpovědná redaktorka Romana Homonická
Jazyková úprava Eva Kadlecová
Návrh obálky, ilustrace, grafická úprava a sazba Michal Weigel
První vydání, Praha 2021
Vytiskla tiskárna FINDR, s. r. o., Český Těšín

© Grada Publishing, a. s., 2021
Text © Zdeněk Svěrák, 2021
Cover and Typo © Michal Weigel, 2021

ISBN 978-80-271-4194-4 (ePub)
ISBN 978-80-271-3015-3 (print)

Okénko

Je mi pětatřicet, měřím dvě stě dva centimetry, vážím bez pěti kil metrák, zápasil jsem v krajském přeboru jako judista, a jmenuju se Okénko. Miroslav Okénko. Horší jméno mě snad nemohlo potkat. Dovedete si představit, co to dělalo ve škole s mými spolužáky. Vždycky se našlo několik blbců, kteří se ptali, jestli jsem větrací nebo jestli mě můžou zavřít. Můj otec mě vždycky utěšoval: Buďme rádi, Mirku, že jsme se narodili v Čechách. Na Moravě jsme se mohli jmenovat Okénečko.

Letní dovolenou netrávím ani u moře ani na chatě, ale jako vždycky na Mezinárodním filmovém festivalu v Karlových Varech. Ne že bych sledoval filmy. Jsem tu jako festivalový řidič. Tu skvělou práci mi dohodil kamarád Karel, který má naši flotilu šoférů na starosti. Miluju nová auta. Nikdy jsem neměl na to, abych si koupil auto jako první majitel, vždycky jsem kupoval ojetiny. A na festival dodá každoročně některá ze světových automobilek nejnovější modely, aby převážely herce a herečky z kina do Grandhotelu Pupp, z hotelu Thermal na raut do zahradní restaurace Stará pošta nebo na letiště do Prahy. A tak si užívám vůni té kožené imitace uvnitř mercedesů, audin a bavoráků, učím se zacházet s chytrými vychytávkami na palubních deskách a libuju si v těch motorech, co běží pod kapotou tiše jako hodinky, a přitom mají neskutečnou akceleraci.

Že vozíme světoznámé filmové hvězdy a ministry, mě tak nebere. Ani je moc neznám. Koho jsem ocenil, byl Američan Alan Alda, co hrál vojenského chirurga v tom seriálu MASH. To je sympaťák. I když je to chlápek v letech, všechny mladý holky toužily udělat si s ním selfíčko a jako omámené se k němu tiskly vším, co mají, a vřískaly nadšením. Podepsal mi svou fotku. Taky jsem jednou převážel prezidenta Klause. Zeptal jsem se, jak se mu ve Varech líbí, a on řekl: „Ano.“

Ale teď už k příběhu, který chci vyprávět.

Byla horká letní noc a já si po práci dopřával asi páté pivo v zahrádce restaurace nad říčkou Teplá naproti divadlu, když přišla Gábina. Je to nejhezčí tlumočnice ze všech, co tu jsou. Letos je ostříhaná na kluka. Vzadu jí to kadeřnice vzala nemilosrdně nakrátko a vepředu jí nechala chvost těch jejích hustých vlasů kovově černých jako hřebíky téráky. Gábina má jen jednu vadu: je nedobytná jako trezor. Už loni i předloni jsem se o ni pokoušel, ale je to rybka, co ignoruje všechny moje návnady. Sáhl jsem po prázdné židli v naději, že si přisedne, ale bylo to jinak.

„Okýnko, zaplať,“ řekla. „Ráno vezeš Ramonu Bee do Prahy. Na letiště.“

„Ráno v kolik?“ přidržel jsem cigaretu kolmo nad popelníkem.

„V sedm. Musí stihnout letadlo v 11.20.“ Típnul jsem ji.

„Měl ji tam vzít Musílek, ale narodil se mu syn, tak paří a je na šrot,“ řekla mi tím svým nakřáplým hlasem a odkráčela chůzí, která by se jí měla na veřejnosti zakázat.

Ramona Bee byla na festivalu uctívaná, protože hrála ve filmu Vlasatice z Brooklynu a dostala cenu za nejlepší ženský výkon v hlavní roli. Film jsem neviděl, ale podle plakátů a velkých billboardů to byla pohledná baba.

Usnul jsem asi v půl třetí a v sedm jsem čekal s umytou černou limuzínou Mercedes třídy C před hotelem Pupp. Herečka nikde. V sedm patnáct jsem se zeptal v recepci, jestli tam Ramona Bee nocuje. Řekli, že ano. V půl osmé jsem požádal, aby mi ji dali k telefonu.

„Good morning,“ řekl jsem, co říkám často. „I am your driver and I am waiting in front of hotel.“

„Zlatíčko, promiň! Jsme tam cobydup!“ řekl ženský hlas. Byla to Gábina.

Vysvětlil jsem si to tak, že herečka zaspala a tlumočnice ji probudila. Když se děvčata objevila na schodech pokrytých červeným běhounem, překvapilo mě, že Gábina je daleko hezčí než Ramona Bee. Vůbec bych se nedivil, kdyby se filmová hvězda s Gabrielou pod schody rozloučila a šla naproti prodávat zeleninu. Neměla dlouhé husté vlasy jako na plakátech a měla daleko menší oči bez jisker, které na nás sršely z těch poutačů. Dobře udělala, že si hned nasadila velké brýle proti slunci.

Když hotelový portýr uložil zavazadla do kufru a dolarovou odměnu do kapsy, zasalutoval a popřál nám šťastnou cestu. Nikdo z nás nemohl tušit, že šťastná nebude. Začala dobře. Jakmile jsme opustili Vary, přiložil jsem pod kotel, abychom dohnali zpoždění. Obě holky seděly vzadu a brebentily. Američanka zvyklá na šestiproudé dálnice se na naší úzké silnici první třídy bála. Kdykoli se k nám blížilo protijedoucí vozidlo, strachy tiskla Gábině ruku. Moje angličtina je chabá, ale pochopil jsem, že ji tlumočnice uklidňuje. Říkala, že jsem excellent driver a že se jmenuju Okénko, což je komické, protože to znamená very small window.

„Really?“ podivila se Ramona, jak se Američanky diví každé blbosti, a začala se líčit.

Gábina mi vysvětlila, proč je pro herečku nesmírně důležité stihnout letadlo v 11.20. V New Yorku na ně navazuje spoj do L. A. Tam se Ramona zúčastní castingu pro film Stevena Spielberga. „Chápeš to, Mirku? Spielberg! Strašně jí na tom záleží.“

„Dělám, co můžu,“ ukázal jsem na tachometr, který překračoval povolenou rychlost o padesát kilometrů. Sotva jsem to dořekl, přešlápl jsem z plynu na brzdu. Uprostřed silnice stál policista. Klidně tam stál jako vyřezaný z překližky, ale byl živý. Polilo mě horko. Jestli měřili, přijdu o řidičák. Policajt, jak to dělají, nekompromisním pohybem paže přikazoval, abych zastavil u pravé krajnice. Když jsem zabrzdil, ukázalo se, že je to jinak. Kluk v uniformě řekl:

„Vážná nehoda. Objíždějte po trase Žlutice, Chýše, Lubenec.“

„Je to velká objížďka?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ odpověděl a prstem přikázal bachratému SUV karmínové barvy, aby odbočilo na silničku třetí třídy. Zařadil jsem se za ně, a protože jelo dost rychle, nemělo smysl ho na kroucené cestě předjíždět. Kromě toho mělo pražskou espézetku, takže jsme měli společný cíl a stačilo se ho držet.

Američanka se zajímala, co se stalo.

„Honey, don’t be afraid. Only short detour,“ řekla Gábina a znamenalo to: Mede, neboj se. Jen krátká objížďka.

V zrcátku jsem zaznamenal, že děvčata se s propletenými prsty drží za ruce, nejen když nás míjí protijedoucí vozidlo, ale pořád. Ostrá zatáčka je přitiskla nadoraz k sobě a tlumočnice Ramonu na uklidněnou krátce políbila. Začalo mi docházet, že Gabriela není nedostupná pro všechny, ale jen pro nás chlapy. Ach jo. To máme teda smůlu všichni, nejen já.

Projeli jsme Žlutice a já se držel za karmínovou metalízou. Jela velice svižně, jako by tu objížďku znala. Za námi se vytvořila slušná řada aut, která sem policista odklonil.

„Sweetheart, I’ll miss you,“ slyšel jsem Gábinu. (Sladké srdce, bude se mi po tobě stýskat.)

„Me too,“ řekla Ramona. Ve chvíli, kdy políbila tlumočnici na ústa a ten polibek neměl konce, hlásil blinkr vedoucího vozu, že budeme odbočovat vlevo. Můj blinkr se po něm zaopičil a vjeli jsme na úzkou asfaltku lemovanou stromořadím kaštanů. Zpětné zrcátko ukázalo, že auta za námi změnu trasy zaznamenala a celá kolona nás následuje. Pak karmínové SUV zabrzdilo před vraty dobře udržované chalupy, podle parohů ve štítu to mohla být kdysi hájovna. Dál cesta nevedla.

Z auta vystoupila řidička. Všechny ženské, co jezdí v těchhle robustních kárách, vypadají drobnější, než jsou. Tahle taky. Udiveně pohlédla na kolonu aut a zakroutila hlavou. Vlasy stažené do koňského ohonu se tím pohybem krátce zaleskly v ranním slunci. Pak otevřela zadní dveře a pomohla ven dvěma dětem.

Někteří řidiči ve stojící koloně začali troubit, proč se nejede.

Z oktávky za mnou vystoupil pomenší tlouštík, kterému došlo, že jsme v pasti. I kdybychom se tady nakrásně otočili, tou úzkou silničkou mezi stromy zašpuntovanou vozidly neprojedeme.

„Proč jste sem zajel?“ vyjel na mě.

„Myslel jsem, že je to objížďka,“ řekl jsem.

„Myslel! Myslel! A proč jste si to myslel?“ otřel si kapesníkem zarudlý zátylek.

„Protože auto přede mnou, podívejte se, má pražskou espézetku. Myslel jsem, že jede do Prahy.“

„Víš, co jsi způsobil?“ začal mi tykat. „Já jedu k soudu! Myslíš, že to stihnu?“

Otevřel jsem dveře a postavil jsem se. Tlouštík zvedl oči ze své nížiny nahoru ke mně a zklidněným hlasem řekl: „Nestihnu.“

„What’s happened?“ ozvala se z vozu Ramona Bee.

Neodpověděl jsem, protože rozčílený prcek přenesl svůj hněv na řidičku prvního auta kolony:

„Vy jste si nevšimla, že za váma všichni jedou?“

„Všimla,“ řekla a podala holčičce ze zavazadlového prostoru banány.

„A nebylo vám to divný?“

„Bylo,“ podala chlapečkovi svazek mrkví.

„A proč jste nezastavila?“

Žena pokrčila rameny. Měla hezká opálená ramena. Celá byla hezká.

„Vy zastavíte, když za vámi někdo jede?“ usmála se.

„Vona se tomu směje!“ obrátil se zrudlý cholerik na hlouček lidí, kteří sem došli z kolony. „Von vás ten smích přejde, paničko. Já jedu k rozvodovýmu soudu, rozumíte. A nebudu tam! Zase se to povleče!“

„Blahopřeju vaší paní k rozvodu,“ odvážila se mladá paní.

To neměla říkat. Brunátný tlouštík ji popadl za ta její útlá ramena, a jak s ní třásl, zaječel: „Zaplatíš soudní výlohy!“

Uchopil jsem ho za límec a přenesl ho před sebe.

„Takhle se s dámou nemluví,“ řekl jsem. „Ještě slovo, a dostaneš přes držku, hovado,“ řekl jsem.

„Okýnko!“ ozvala se Gábina z mého mercedesu. Všichni se rozhlíželi, o jaké okýnko se jedná.

„Okýnko, zastavíme provoz, aby se dalo vycouvat, ne?“

„Jo!“ opustil jsem zloprcka a vykročili jsme podél kolony, která čítala jedenadvacet aut, k silnici třetí třídy. Cestou mi Gábina sdělila, že Ramona Bee pláče.

Na objízdné trase na Prahu byl hustý provoz. Zastavil jsem ho a Gábina nechala vycouvat dvě auta. Další dvě jsme pustili až po chvíli. Trvalo to asi půl hodiny, než vyjel k rozvodovému řízení i prokrvený hulvát a my se mohli vrátit k našemu festivalovému mercedesu. Celková ztráta času dělala necelou hodinu.

Make-up na tváři Ramony Bee byl poničen slzami.

„Sorry,“ řekl jsem a na trávníku před domem jsem se s autem otočil.

„Stihneme to?“ zeptala se Gábina.

„Ledaže by letadlo mělo zpoždění,“ odpověděl jsem.

„Darling, our driver hopes the flight will be delayed.“

„I think our driver isn’t good driver,“ posmrkla Ramona.

V Lubenci jsme se vrátili na pražskou silnici a já postupně porušoval všechny dopravní předpisy týkající se rychlosti a předjíždění, doufaje, že letadlo nevystartuje načas, což bývá přece běžné.

Hodinky na palubní desce ukazovaly 11.20. Letiště bylo už na dohled. Minutu nato nad námi zaburácel mohutný Boeing 747 společnosti Delta Airlines, jehož čtyři motory pracovaly na plný výkon, aby zvedl čumák a nabral výšku.

„This is your plane,“ vzdychla Gábina.

„Shit!“ vykřikla Ramona Bee směrem k obloze. Pak v pláči sdělila mobilem svému agentovi v L. A., že the fucking plane is gone.

Když na letišti přebookovaly business class letenku na zítřek, zavezl jsem je do hotelu Hilton, kde mi Gábina suše popřála šťastnou cestu do Varů. Z toho jsem pochopil, že holky spolu stráví další příjemnou noc, což jim dá zapomenout na zmeškané letadlo.

A tak jsem se vracel na festival v docela klidném rozpoložení. Abych byl upřímný, přispěla k tomu i jiná věc. Nevím, jestli vám v zajetí mého poutavého vyprávění neušlo, že jsem se zamiloval. A to silně. Bylo mi jasné, že i kdybych si teď na karlovarské silnici tisíckrát poručil: Jeď rovně, blázne, v Lubenci mě to strhne doleva na objížďku Chýše–Žlutice, protože chci tu ženskou znovu vidět. Já se znám. Co když to nezpůsobila pražská espézetka, kterou mě k sobě přitáhla, ale nějaká jiná síla?

Navzdory té síle jsem dostal hlad, protože jsem od rána nejedl. Před osudovou odbočkou do kaštanové aleje jsem zastavil a zašel do vesnické hospody. K jídlu měl hostinský jen tlačenku s cibulí. Tlačenku miluju. Kdyby ji v hospodách zakázali jako kouření, nosil bych si ji k pivu v umaštěném papíru, na klíně bych ji rozbalil a tajně bych ji žral.

Za zvuků krájené cibule, jak nůž cvakal o prkýnko, jsem uvažoval, co řeknu, když mi otevře manžel. Že se jdu mladé paní omluvit za dnešní incident. Incident je dobré slovo. Takové intelektuální. To řeknu.

„Poslechněte, ta hájenka tady v kopci, komu to patří?“ zeptal jsem se, když jsem zalil tlačenku octem.

„Jo, pane!“ postavil mi hostinský k talíři sklenku a Birell v láhvi. „To byla ruina. A jeden prachatej Pražák to dal takhle do cajku. Pak se ale rozved a nechal to svý ženě. Pěkná baba to je.“

Hájovna se slunila v letním odpoledni. Po celodenním harcování na silnicích jako bych se dostal na tichý ostrov. Byli slyšet jen ptáci a jeden cvrček. Na spáncích jsem cítil svůj srdeční tep. Zatáhl jsem za starodávné táhlo, které rozklinkalo zvonek. Za chvíli se ozvaly kroky v trepkách.

„To jste vy?“ řekla, když mě spatřila.

„Asi jste nečekala, že budu ještě otravovat,“ začal jsem.

„Čekala,“ řekla s úsměvem.

„Jak jste to mohla čekat?“ nechápal jsem.

„To já poznám. Dáte si čaj? Nebo kávu?“ otevřela dvířka ve vratech dokořán.

„Káva by bodla.“ Sehnul jsem hlavu a pokrčil se v kolenou, abych prošel.

„Vy jste ale vysokej!“ řekla a pohodila koňským ohonem. Šla přede mnou po kamenném zápraží a malé bílé zdravotnické pantofle jí pleskaly do bosých pat.

„Jsem přerostlej,“opravil jsem ji. Měl jsem říct přerostlej primitiv, protože jsem sledoval její zadek a uvědomil si, že o tom, jestli mě žena zajímá, rozhoduje on. Ten, který se přede mnou pod plátěnými šortkami vlnil, pevně rozhodl, že ano.

Zavedla mě k zahradnímu stolku a odešla vařit kafe.

Na travnatý dvůr vrhala teď budova bývalé myslivny příjemný stín. U plotu bylo pískoviště, dětský nadzemní bazének a před kůlnou hromada borových špalků čekajících na rozštípání.

„Dobrý den!“ vyšly se na mě podívat děti.

„Dobrý den. Já jsem Mirek,“ představil jsem se.

„A dál?“ chtěla vědět holčička.

„Mirek Okénko.“ Obě děti to pobavilo.

„Mami, ten pán se jmenuje Okénko!“ volal nadšeně chlapeček.

„Ale ne!“ postavila maminka na stolek kávu pro hosta a vonící mátový čaj pro sebe. „To on si dělá legraci.“

„Nedělám, paní nadlesní. Ani jsem se nepředstavil. Mirek Okénko, bohužel,“ podal jsem jí ruku.

Zasmála se mému lesnickému oslovení a vložila mi do tlapy svou drobnou dlaň. „Anežka,“ řekla. „Já vám stejně nevěřím. Okénko?“

Položil jsem na stůl řidičák.

„Opravdu, děti. Miroslav Okénko,“ řekla. „Krásné jméno.“ Děti odběhly na pískoviště a nastala chvíle rozpačitého ticha.

„Chtěl jsem se omluvit za ten dnešní incident,“ pronesl jsem konečně připravenou větu.

„Jenom proto jste přijel?“ zeptala se.

„Taky proto,“ přiznal jsem. „Můžu si zapálit?“

„Vy ještě kouříte?“ podivila se skoro zděšeně. Pak vzala z parapetu okna skleněný popelník a trsem trávy z něj odstranila pavučiny.

„Nekouřil jsem, když jsem sportoval. Teď si to dopřávám,“ vyfoukl jsem dým k nebi, aby Anežku minul.

„Takhle se s dámou nemluví!“ pokárala mě z ničeho nic. „Ještě slovo a dostaneš přes držku, hovado. To jste řekl krásně.“

„Vy si to pamatujete slovo od slova?“ zalapal jsem po dechu.

„Slova jsou můj chleba. Živím se korekturami. Vy jste řidič?“

„Jenom na festivalu. Jinak dělám na home office,“ řekl jsem.

„Chcete říct, že pracujete z domova. Jak nám ta angličtina zamořuje řeč, co?“

„Ano. Obstarávám pro cizince lístky do divadel a na koncerty,“ vysvětlil jsem podstatu své práce.

„Kdy zase přijedete?“ zeptala se nečekaně.

„Vy byste chtěla?“

„Vy byste myslím chtěl. Já se jenom ptám kdy,“ usmála se s jakousi převahou v očích a chvíli jsme se na sebe beze slova dívali.

„Jen co budu mít volno,“ dotkl jsem se jejího předloktí a oba jsme se lekli výboje statické elektřiny.

„Přeskočila mezi námi jiskra,“ řekla vtipně a pak zavolala k pískovišti:

„Děti! Pan Okénko odjíždí!“

Bože, to byla ženská! V životě jsem takovou nepotkal. Jak si byla jistá, že přijedu. Když se o ženě řekne, že je přitažlivá, myslí se to obrazně. Tahle je přitažlivá fyzikálně jako přitažlivost zemská. Je to magnet v dámském převleku. Co to musí být za chlapa, ten její bejvalej, když se tomu dokázal vzepřít? Jak se mohl vzdát takového pokladu? A takových krásných dětí. Co ho vedlo k tomu, že přenechal tu vzrušující bytost jiným napospas?

Volný večer se naskytl až třetí den. Protože to nebyla služební cesta, přijel jsem svým starým saabem kombi. Zvonek ve vratech hájovny se rozklinkal a ze dvora se ozvalo:

„Pane Okénko, vražte do nich ramenem! Dočtu dětem pohádku.“ Udělal jsem to podle rady a dvířka se otevřela.

Postavil jsem na zahradní stolek dvě sedmičkové láhve žernoseckého vína a usedl na místo, kde jsem seděl poprvé. Jak mohla poznat, že jsem to já? napadlo mě.

„Nedivte se, princi, dobré srdce já poznám,“ zaslechl jsem z pootevřeného okna její klidný hlas. „Po těch slovech ho Lesněnka políbila na čelo a stařec omládl o padesát let. Byla svatba a žili šťastně, jak to Štěstěna předpověděla. Dobrou noc!“

Pak se objevila ve dveřích. Měla bílé letní lněné šaty a dopínala si poslední horní knoflík. Když jsem zaregistroval, že její drobná ňadra pod nimi nejsou ničím podepřena, řekla:

„Chodím tady bez podprsenky, nevadí vám to?“

„Naopak,“ odpověděl jsem, protože co na to říct.

„Vy jste přinesl víno?“ přisedla si ke stolku a přehodila jednu opálenou nohu přes druhou.

„Červené i bílé. Nevím, jaké máte ráda.“

„Žádné,“ prohlížela si viněty žernoseckých sklepů.

„Žádné víno nepijete? A co pivo?“

„Ani pivo. Vy pijete proč?“ zajímala se.

„Proč?“ odšpuntoval jsem červenou sedmičku, protože bílá už ztratila chlad. „Člověka to uvolní, zlepší se nálada, všechno je hned krásnější…“

„Když se napijete, budu hezčí, než jsem teď?“ zeptala se ta potvora.

„To ne. Protože jste tak pěkná, že to víc nejde.“

„Miroslave, já vám tu sklenku přinesu…,“ řekla.

„A popelník, kdyby to šlo,“ poprosil jsem.

„I popelník vám přinesu, ale neděláte dobře,“ vstala, podala mi popelník a přinesla z domu sklenici vody pro sebe a pro mě pohár na dlouhé nožce.

Když víno rudě zajiskřilo v zapadajícím slunci, řekla:

„Okénko, se mnou to nebude tak snadné, jak si představujete. Mám tu pokoj pro hosty. Tam bychom se mohli uchýlit a prožít úžasnou noc. Tak nějak byste to viděl, nebo ne?“

„Řekla jste to za mě,“ napil jsem se a zapálil si cigaretu.

„A nebyla by to škoda, Miroslave? Tak brzy ukončit tu krásnou zvědavost? Jste na mě zvědavý?“

„Strašně, Anežko. Ale podle mě ukončit zvědavost má taky něco do sebe,“ přiložil jsem dlaň na její koleno.

Nic proti tomu neměla. Napila se své vody a pak vzdychla:

„Je tu jedna nepříjemná věc, Okénko.“

„A to?“

„Nesnáším kuřáky.“

„Právě jsem s tím seknul,“ zadusil jsem cigaretu.

Zasmála se tomu a pak zavrtěla hlavou.

„Jste krásný chlap, Miroslave. Ale jste uzený nikotinem. Máte to v prstech, jde vám to ze všech pórů na těle. A mně to vadí.“

„A kdy to ze mě vyvane, když nebudu kouřit?“ zeptal jsem se.

„Poznáte to podle toho, že budu mít chuť se s vámi líbat,“ řekla a pak teprve přemístila mou ruku ze svého kolena na desku stolu.

Ustlal jsem si v autě. Dlouho jsem se obíral myšlenkou, že ta holka, jestli je normální, nemůže přece jen tak usnout. Musí se na posteli převracet z boku na záda a zase zpátky, noc je teplá, a tak položí ty své horké opálené nohy na přikrývku, ale ani to nepomůže. Ještě několikrát vzdychne a pak vklouzne do svých zdravotních pantoflíčků, co jí při každém kroku plesknou o paty, a pak nehtíky zaťuká na střechu mého saaba a řekne: Pojď, Okénko, to byla jenom taková legrace.

Ale nebyla to legrace. Probudili mě až ranní ptáci.

Karlovarský festival skončil jako vždycky galavečerem, my řidiči jsme rozvezli opilé filmové hvězdy do hotelů a druhý den je i s jejich kocovinou dopravili na letištní terminály. Odevzdali jsme luxusní automobily a vrátili se ke své práci.

Objednával jsem pro Japonce koncerty.

„Mr. Okenko, we prefer mainly Dvorak and Smetana,“ mailoval mi jako vždycky Yoko Mitchuda z Tokia, který by se svým jménem měl působit ve fotbalu, ale působí v cestovním ruchu. Proč Japonci milují českou hudbu, mi nedokázal vysvětlit. Prý bere za srdce.

Mě bralo za srdce, že nesmím kouřit ani pít. Kdo to nezažil, nemůže útrapy toho odříkání pochopit. Vždycky když už jsem to vzdával a sáhl po cigaretě, zadíval jsem se na tu nikotinovou nábojnici a rozmlouval jsem s ní: Tak ty si, holka, myslíš, že jsi něco víc než Anežka z hájovny? Vidělas někdy její medové vlasy sepnuté do ohonu? Vidělas ji někdy ve lněných šatech jen tak naostro? Vidělas někdy tak nádherný zadek? Neviděla. Jsi hubená jak lunt a půjdeš zpátky do krabičky.

Podobné hovory jsem vedl i s láhvemi, které se bohužel tvarem a oblostí daly s Anežkou srovnávat, a proto jsem je občas musel vzít na milost. Ale jen občas. Žádné opíjení.

Pak mě napadlo, že objednávky vstupenek na otáčivou scénu v Českém Krumlově nebo do Laterny magiky a vůbec na všechny ty balety a cirkusy bych nemusel dělat z pražského domova. V kapse mi zavrněl mobil.

Byla to zpráva: Práce z domova se může dělat všude, kde se člověk cítí jako doma, například v pokoji pro hosty. Anežka.

Abych nepřijel s prázdnou, koupil jsem cestou v místním hostinci tu skvělou tlačenku a nechal si ji zabalit.

Obě děti, které – to jsem vám neřekl – dostaly jména ze Starých pověstí českých, se ke mně rozeběhly, jako by se jim vrátil tatínek.

„Okénko, pomůžeš nám vynosit vodu z bazénu?“ popadla mě za ruku Libuše.

„Už je špinavá,“ chytil se druhé ruky malý Přemysl. Anežka si stoupla na špičky a políbila mě krátce na čelo.

„Koupil jsem vynikající pochoutku,“ podal jsem jí studený dárek zabalený ve voskovaném papíru.

Anežka, která byla zase o něco krásnější než minule, k dárku přičichla a zatvářila se, jako bych jí podal smrduté psí hovínko.

„Miroslave, jste hodný, ale my maso nejíme,“ řekla.

„Ani tlačenku?“

„Ani tlačenku,“ vrátila mi exkrement do tašky.

„My máme rádi zvířata, a proto je nejíme,“ vysvětlila mi Libuše. „Ty nemáš rád zvířata?“

„Mám, ale tlačenku taky,“ řekl jsem popravdě.

„Dnes bude k obědu rýže s cuketou a k tomu červená řepa, to si pochutnáte,“ vedla mě Anežka do pokoje pro hosty. Byl tam příjemný chládek z kamenných zdí a v něm tiše spočívala stoletá dřevěná manželská postel, které truhlář na čelech vysoustružil něco jako ozdobné činky.

„Líbí?“ odhodila Anežka přehoz z jednoho lůžka na druhé. To ponechala zastlané. Beze slov tím bylo řečeno, že tu bude spát pouze jeden člověk.

„Líbí,“ pohladil jsem pruhovaný povlak polštáře.

Pak jsme vynášeli vodu z igelitového bazénku. Děti ji nabíraly do konviček a vylévaly ji do rezavé trubky, která tu bůhvíproč čouhala z trávy.

„Kam to vede?“ zeptal jsem se.

„To my nevíme,“ řekla Libuše. „Asi někam hluboko.“

Zašel jsem do kuchyně pro trychtýř a přidržoval jsem ho v ústí záhadné trubky. Polykala jednu konývku za druhou a marně jsem čekal, kdy se potrubí naplní.

„Vypadá to, že to vede až do Austrálie,“ podivil jsem se. To děti zaujalo.

„Do Austrálie!“ zajásal Přemysl. „K tetě a strejdovi!“

„My máme v Austrálii tetu Drahomíru a strejdu Henryho,“ vysvětlila mi Libuše.

„Moje sestra tam emigrovala,“ doplnila to z okna kuchyně Anežka.

„Okénko, mělo by se jim říct, aby to nepili,“ obrátila se na mě s vážnou tváří malá Libuše. „Protože Přemysl do toho čůral.“

„Nečůral!“ bránil se Přemysl.

„Lžeš! Říkali jsme ti, že se to nesmí, a ty jsi říkal, že tím ohříváš vodu! Okénko, řekni jim to.“

Sklonil jsem se tedy k trubce a volal jsem do Austrálie: „Haló! Ta voda je od nás z Česka, ale nepijte to. Libuše vzkazuje, že do ní Přemysl čůral!“

Děti poslouchaly u roury, ale žádné odpovědi se nedočkaly.

To byl okamžik, kdy jsem prvně v životě pocítil, že musí být krásné mít děti. Až mi nikotin vyvane ze všech pórů a alkohol mi bude lhostejný, možná Anežce na té posteli s činkami udělám nejen blaho, jaké ještě nepoznala, ale i třetí dítě, které tyhle dvě vezmou do party. Bude se jmenovat buď Šárka, nebo Ctirad. Ctirad Okénko.

Pak jsem si představil, co tomu řekne moje matka, která se těší na vnoučata snad víc než kdysi na děti, až jí řeknu: Mami, tyhle dvě jsem vyženil a Ctirad nebo Šárka jsou na cestě. Bude to holt muset skousnout.

Zatímco k obědu byla cuketa s rýží, k večeři jsme měli bramborovou kaši s pečenou mrkví, cibulí, rukolou a polníčkem. Zapíjeli jsme to vodou s citronem. Když Anežka uložila děti, pokračovala v práci na korektuře, která musela být do rána hotová.

„Neřekl byste, Miroslave, kolik českých spisovatelů neumí pravopis,“ povzdechla si. „Vložená věta je pro ně španělská vesnice a místo bychom píšou by jsme. Hrůza!“ Přitom zbavila svůj ohon gumičky a otřásla hlavou, aby se osvobozené vlasy spustily na ramena.

„Hergot, vy jste hezká,“ řekl jsem a spisovně jsem dodal: „Nemohli bychom chvíli posedět?“

„Správně. Bychom!“ pochválila mě. „Nemohli, Okénko. A ne abyste kouřil, začínáte mi vonět.“ Po těch slovech za sebou zavřela dveře pracovny.

Ráno jsem se pustil do hromady borového dřeva. V kůlně jsem objevil celou sadu oranžově černých seker FISKARS, toho zázraku dřevorubecké techniky. Na takovou práci se musí člověk v letním horku svléknout do půl těla, což jsem udělal rád, protože mám postavu jako náš olympionik Lukáš Krpálek, s nímž jsem kdysi velmi těsně prohrál na přeboru v Pardubicích. Co bych to nepřiznal, doufal jsem, že u Anežky zaboduju, než mi svaly vlivem rostlinné stravy zmizí.

Volil jsem dlouhou sekeru s ostřím velkého úhlu. Ten způsobuje, že sotva se sekera dotkne špalku, dřevo se rozletí na dva kusy jako při explozi.

Musíte ji samozřejmě zatnout nekompromisně, s jistotou, že sebevětší špalek nemá naději vám vzdorovat. A taky že neměl.

„No tedy, já žasnu!“ slyšel jsem Anežku, která stála s oběma dětmi v bezpečné vzdálenosti.

Odložil jsem sekeru, abych se napil vody s citronem.

„Můžu si sáhnout?“ přiložila Anežka dlaň na zpocenou kůži svalu nad loktem a pohladila ho tak zvláštním způsobem, že jsem se otřásl jako kůň.

A vtom někdo ramenem otevřel dvířka ve vratech. Byl to asi padesátiletý chlápek s vyholenou lebkou. V ruce si nesl karton plzeňských piv v plechu.

„Táta!“ zvolal Přemysl a obě děti mu vyrazily naproti. Za nimi vykročila bývalému muži vstříc i Anežka.

Uchopil jsem sekeru a pokračoval v práci. Z útržků hovoru jsem vyrozuměl, že otec přijel, aby vzal děti na výlet.

„Okénko, pojedeme na hrad Kotník!“ informoval mě Přemysl.

„Na hrad Loket!“ opravila ho Libuše.

Otec si otevřel plechovku piva a nalil si do jedné ze sklenic u karafy s citronádou. Pak sáhl pro druhou plzničku a obrátil se ke mně:

„Nedáte si? Je krásně studená.“

To se ví, že bych si dal. Jazyk se rozpomněl na tu chladivou hořkost a pár vteřin trvalo, než jsem řekl: „Děkuju, nedám.“

„Budete řídit?“

„Ne, ale piju vodu,“ odložil jsem sekeru, abych se napil.

„Jo takhle,“ řekl. „Já mám s sebou řidiče. To jsou vedra, co? Posaďte se, jste celej splavenej. Vy jste tu na dřevo, nebo na návštěvě?“

„Na návštěvě i na dřevo,“ přisedl jsem do stínu.

„Jo takhle,“ řekl a pak zavolal ke kuchyni: „Anežko, není tu něco k jídlu?“

„V lednici je tlačenka, jestli chceš,“ ozvalo se z otevřeného okna.

„Nečekaně dobrá zpráva! Dáte si taky?“ zeptal se.

„Děkuju, tlačenku ne,“ vypravil jsem ze sebe.

A tak jsem seděl a se sklenicí zteplalé vody v ruce pozoroval, jak ten člověk žere mou milovanou tlačenku, přidává si cibuli, dolévá ocet a otevírá další plzeň. Aby toho utrpení nebylo málo, když si utřel hubu, cvrnknul zespoda do krabičky cigaret a jedna se mi krátkým vysunutím nabídla.

„Kouříte?“

„Kouříval jsem, ale už nekouřím,“ dokázal jsem říct.

„Jo takhle!“ řekl zase a usmál se, jako by mu něco došlo. Potom si zapálil a s dýmem vycházejícím z nosu i z úst – bože, jak si to blaho pamatuju – vypustil ke mně poslední otázku:

„Jak dlouho se s Anežkou znáte?“

„Necelý měsíc,“ odhadl jsem naši známost.

„To jste dobrej. Teď hlavně vydržet! Nebo nevydržet. To je, oč tu běží,“ stiskl mi chlapsky rameno a vstal: „Děti, jedeme, pan řidič čeká!“

Čtvero přibouchnutí automobilových dveří, a najednou jsme byli v hájovně sami. Poprvé. Rozpoltil jsem poslední polena a v koupelně, o jaké se dávné paní hajné ani nesnilo, jsem horkou sprchou zbavil tělo potu a studenou mu dal ostruhy. K obědu byly sójové karbanátky a zeleninový salát. Anežka vypadala úžasně. Na nohou neměla své zdravotní pantoflíčky, ale jakési korkové botky na plném vyšším podpatku.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Povídky a jedna báseň.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.