Smrtící zázrak

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.knihazlin.cz

www.albatrosmedia.cz

Angie Kimová

Smrtící zázrak – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

ANGIE KIMOVÁ

SMRTÍCÍ ZÁZRAK

ANGIE KIMOVÁ

SMRTÍCÍ ZÁZRAK

Přeložila Adéla Špínová

Jimovi, navždy

a

ommě a appovi

za všechny vaše oběti a lásku

Copyright © 2019 by Angela Suyeon Kim

Translation © Adéla Špínová, 2020

Cover design © Filip Hřiba, 2020

ISBN tištěné verze 978-80-7662-113-8

ISBN e-knihy 978-80-7662-144-2 (1. zveřejnění, 2021) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7662-145-9 (1. zveřejnění, 2021) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7662-143-5 (1. zveřejnění, 2021) (ePDF)

Hyperbarická oxygenace: podávání kyslíku za vyššího než normálního atmosférického tlaku. Provádí se ve speciálně uzpůsobených komorách, které umožňují dodávání 100% kyslíku pod trojnásobkem normálního atmosférického tlaku… Mezi faktory omezující využitelnost hyperbarické oxygenace patří riziko vznícení a explozivní dekomprese… Používá se také název hyperbarická oxygenoterapie.

Mosbyho lékařský slovník, 9. vydání (2013)

INCIDENT

Miracle Creek, Virginia

úterý 26. srpna 2008

Můj manžel mě požádal, abych zalhala. Nešlo o velkou lež. Nejspíš o ní ani neuvažoval jako o lži a já nejprve taky ne. Byla to jenom maličkost, co po mně chtěl. Policie právě propustila protestující, a zatímco on se šel ujistit, že se nevracejí, já měla sedět na jeho židli. Zastoupit ho, tak jak to spolupracovníci běžně dělají, jako jsme to dělávali my sami v obchodě s potravinami, když jsem já obědvala nebo on kouřil. Ale když jsem si sedala, vrazila jsem do stolu a certifikát pověšený nad ním zůstal trochu nakřivo, jako kdyby mi připomínal, že tohle není obyčejná práce, že existuje důvod, proč mi Pak svoje místo nikdy předtím nesvěřil.

Teď se natáhl přese mě, rámeček narovnal a zadíval se na anglický nápis: Pak Ju, Zázračná ponorka LLC, certifikovaný technik hyperbarických komor. S očima pořád upřenýma na certifikát, jako kdyby mluvil k němu, a ne ke mně, řekl: „Všechno je hotové. Pacienti jsou uzavření a kyslík běží. Jenom tu budeš sedět.“ Pohlédl na mě. „To je celé.“

Přelétla jsem očima kontrolky, všechny ty podivné knoflíky a vypínače komory, kterou jsme teprve před měsícem natřeli na světle modro a umístili sem do stodoly. „Co když na mě pacienti zabzučí?“ zeptala jsem se. „Řeknu jim, že budeš hned zpátky, ale –“

„Ne, nesmějí vědět, že jsem pryč. Kdyby se kdokoli ptal, tak jsem tady. Byl jsem tady celou dobu.“

„Ale kdyby se něco stalo a –“

„Co by se mohlo stát?“ zeptal se Pak hlasem rozhodným jako při rozkazu. „Hned se vrátím a na tebe bzučet nebudou. Nic se nestane.“ Dal se na odchod, jako by tím byla celá věc vyřízená. Ale ode dveří se ohlédl. „Nic se nestane,“ zopakoval jemněji. Znělo to jako prosba.

Jakmile se za ním dveře stodoly zavřely, chtělo se mi křičet, že je blázen, pokud čeká, že se nic nestane zrovna dnes, zrovna v tenhle den, kdy se toho seběhlo už tolik – ty protesty, pokus o sabotáž, následný výpadek proudu, policie. Myslel si snad, že když se toho stalo už tolik, nic dalšího nepřijde? Jenomže takhle život nefunguje. Tragédie nefungují jako očkování proti dalším tragédiím a neštěstí nesedá na svět rovnoměrně; smůla se na člověka vrhá v chuchvalcích a haldách, nezvladatelná a chaotická. Jak to mohl nevědět po tom všem, čím jsme si prošli?

Od 20.02 do 20.14 jsem seděla, nic neříkala ani nedělala, jak po mně chtěl. Tvář se mi potila, myslela jsem na šest pacientů uzavřených uvnitř bez klimatizace (generátor poháněl jenom regulaci tlaku, přívod kyslíku a interkom) a děkovala bohu za přenosný DVD přehrávač, který udržoval děti v klidu. Přesvědčovala jsem se, že mám manželovi důvěřovat, a při čekání jsem se dívala na hodiny, na dveře a zase na hodiny. Modlila jsem se, aby se vrátil (musel se vrátit!), než skončí Barney a pacienti si zabzučí o další DVD. Právě když začala závěrečná písnička, zazvonil mi telefon. Pak.

„Jsou tady,“ zašeptal. „Musím to tu pohlídat, aby ty ženské zase něco nezkoušely. Potřebuju, abys vypnula kyslík, až bude čas skončit. Vidíš vypínač?“

„Ano, ale –“

„Otoč ho proti směru hodinových ručiček, utáhni ho až nadoraz. Nastav si budík, abys na to nezapomněla. Na 20.20 podle velkých hodin.“ A zavěsil.

Sáhla jsem na vypínač s nápisem kyslík, jeho vybledlá měď mi připomínala rozvrzaný kohoutek v našem starém bytě v Soulu. Překvapilo mě, jak studený byl na dotek. Nařídila jsem si hodinky podle velkých hodin, nastavila budík na 20.20 a našla na ciferníku příslušné tlačítko. Přesně v tom okamžiku, kdy jsem se chystala maličké tlačítko zmáčknout, došla baterie v DVD přehrávači a já jsem leknutím ucukla rukou.

Na ten okamžik hodně myslím. Ty oběti, to ochrnutí, ten soud – dalo se to všechno odvrátit, kdybych to tlačítko zmáčkla? Ano, je to zvláštní, že se v duchu vracím právě k tomuhle opomenutí, když jsem ten večer udělala mnohem závažnější, trestuhodné chyby. Možná je to právě ta maličkost, ta zdánlivá bezvýznamnost, co mu dává sílu a přiživuje všechna ta kdyby. Co kdybych se nenechala vyrušit vypnutím přehrávače? Co kdyby se můj prst pohnul o milisekundu dřív a stihla bych budík zapnout, ještě než přehrávač náhle utichl uprostřed písničky? Já mám rád tebe, ty máš rád mě, jsme jed-na šťast-ná ro-di-na –

Prázdnota toho okamžiku, naprostá absence zvuku, hutná a tísnivá – tlačila se na mě a svírala mě ze všech stran. Když se konečně něco ozvalo – ťuk ťuk ťuk kloubků o okénko zevnitř komory –, skoro se mi ulevilo. Jenomže ťukání zesilovalo do trojitých úderů, jako kdyby signalizovalo Pusť mě ven, a pak do zběsilého bušení, až jsem si uvědomila, že to musí být TJova hlava, co do okénka tluče. TJ, ten autistický chlapec, který miluje purpurového dinosaura Barneyho a který se ke mně rozběhl, když mě poprvé viděl, a pevně mě objal. Jeho matku to ohromilo: prý nikdy nikoho neobjímá (nesnáší, když se ho někdo dotkne) a možná to bylo mou halenkou, úplně stejně purpurovou jako Barney. Tu halenku od té doby nosím den co den; každý večer ji ručně peru a oblékám si ji na jeho terapie a on mě každý den obejme. Všichni si myslí, že jsem na něj hodná, ale já to ve skutečnosti dělám pro sebe, protože se nemůžu nabažit toho, jak okolo mě ovíjí paže a tiskne mě – tak jako to dělávala moje dcera, než se začala se svěšenýma rukama před mým objetím odtahovat. Ráda ho líbám do zježených zrzavých vlasů, které mě šimrají na rtech. A tenhle chlapec, jehož objetí si tak užívám, teď tluče hlavou do ocelové stěny.

Není šílený. Jeho matka mi vysvětlila, že TJ má bolesti kvůli chronickému zánětu střev, jenomže neumí mluvit, a když je toho na něj moc, dělá to jediné, čím si dokáže ulevit: tluče do něčeho hlavou a novou, intenzivní bolestí přebíjí tu starou. Jako když člověka něco nesnesitelně svrbí a škrábe se až do krve, tak úlevná ta bolest je, jen stonásobně silnější. Říkala mi, že jednou TJ prorazil hlavou okno. Mučilo mě pomyšlení, že tenhle osmiletý kluk trpí takovými bolestmi, až potřebuje mlátit hlavou do oceli.

A zvuk té bolesti – to bušení, znovu a znovu. Ta vytrvalost, ta stoupající naléhavost. Každý úder spouštěl vibrace, které se ozvěnou šířily dál a vytvářely něco tělesného, něco tvarovaného a hmotného. Procházelo to mnou. Cítila jsem to dunění na kůži, škubalo mi vnitřnostmi a nutilo mé srdce tlouct ve stejném rytmu, rychleji, silněji.

Musela jsem to zastavit. To je moje omluva. Pro to, jak jsem vyběhla ze stodoly a nechala šest lidí uvězněných v komoře. Chtěla jsem snížit tlak a otevřít ji, dostat odtamtud TJe ven, ale nevěděla jsem jak. A navíc, když zabzučel interkom, TJova matka mě (anebo spíš Paka) prosila, abych sezení neukončovala, ona ho uklidní, ale prosím, pro lásku boží, vyměňte baterky a pusťte DVD s Barneym, hned! Vedle v našem domě ty baterky někde byly, doběhnout se tam dalo za dvacet vteřin a do vypnutí kyslíku zbývalo ještě pět minut. A tak jsem odešla. Zakryla jsem si pusu, abych ztlumila svůj hlas, a pak jsem hlubokým tónem s výrazným přízvukem, jako má Pak, ohlásila: „Vyměníme baterie. Čekejte několik minut.“ A vyběhla jsem ven.

Dveře našeho domu byly pootevřené. Pocítila jsem záchvěv naděje, že Mary zůstala doma a uklízí, jak jsem jí řekla, a konečně dneska něco půjde hladce. Ale když jsem vešla, nikde nebyla. Stála jsem tam sama, naprosto jsem netušila, kde by baterie mohly být, a nikdo mi nepomůže. Přesně to jsem celou dobu čekala, ale ta vteřina naděje stačila, aby moje očekávání vylétla do nebeských výšin a zřítila se zpátky dolů. Zachovej klid, řekla jsem si a začala jsem hledat v šedé ocelové skříni, kde jsme skladovali věci. Pláště. Manuály. Kabely. Žádné baterie. Když jsem zabouchla dveře, skříň se zakymácela, tenký kov zařinčel a zaduněl jako ozvěna TJova bušení. Představila jsem si jeho hlavu, jak tluče do oceli a praská jako zralý meloun.

Zavrtěla jsem hlavou, abych tu myšlenku zapudila. „Mehi-ja.“ Zakřičela jsem Maryino korejské jméno, které nesnáší. Bez odezvy. Věděla jsem to, ale stejně mě to rozčílilo. Zakřičela jsem „Mehi-ja“ ještě jednou, hlasitěji, protahovala jsem jednotlivé slabiky a nechávala si je drhnout v hrdle, aby mi ta bolest vyhnala z uší fantomovou ozvěnu TJova tlučení hlavou.

Prohledala jsem zbytek domu krabici po krabici. S každou další vteřinou, kdy jsem baterie nemohla najít, ve mně narůstala frustrace. Myslela jsem na to, jak jsme se ráno pohádaly, jak jsem jí řekla, že by měla doma víc pomáhat – je jí sedmnáct! –, a jak beze slova odešla. Myslela jsem na to, jak se jí Pak jako vždycky zastával. („Nevzdali jsme se všeho a neodešli do Ameriky, aby tady uklízela a vařila,“ říká pokaždé. „Ne, to je moje práce,“ chci odpovědět. Ale nikdy to neudělám.) Myslela jsem na to, jak Mary obrací oči v sloup, jak má na uších sluchátka a tváří se, jako by mě neslyšela. Cokoli, abych zůstala naštvaná, zaměstnala mysl a vytěsnila to bušení. Zlost na dceru jsem důvěrně znala, byla pohodlná jako stará deka. Utišila moji paniku do tlumené úzkosti.

Když jsem se dostala ke krabici v Maryině koutku na spaní, rychle jsem otevřela zkřížené vrchní chlopně a vysypala všechno ven. Adolescentní harampádí: potrhané lístky na filmy, které jsem neviděla, fotky přátel, které jsem neznala, štos vzkazů a navrchu jeden naškrábaný ve spěchu – Čekal jsem na tebe. Možná zítra?

Chtělo se mi křičet. Kde jsou ty baterie? (A někde vzadu v hlavě: Kdo psal ten vzkaz? Nějaký kluk? Proč na ni čekal?) V tu chvíli mi zazvonil telefon – zase Pak – a já jsem na displeji uviděla čas 8.22 a rozpomněla se. Budík. Kyslík.

Když jsem hovor vzala, chtěla jsem vysvětlit, že jsem kyslík nevypnula, ale hned to udělám, a to přece není žádný problém, on sám ho někdy nechává běžet i hodinu, ne? Ale vyšla ze mě úplně jiná slova. Jako kdybych zvracela – vyvalila se ze mě nekontrolovatelným proudem. „Mary nikde není,“ vyhrkla jsem. „Tohle všechno děláme pro ni, a ona tu nikdy není a já ji potřebuju, potřebuju, aby mi pomohla najít nové baterky do DVD, než si TJ rozsekne lebku.“

„Ty si o ní vždycky myslíš to nejhorší, ale je tady se mnou, pomáhá mně,“ odpověděl Pak. „A ty baterky jsou v domě pod dřezem v kuchyni, ale neodcházej od pacientů. Pošlu pro ně Mary. Mary, běž, honem. Vezmi do stodoly čtyři velké baterie. Přijdu za min-“

Zavěsila jsem. Někdy je lepší neříkat nic.

Doběhla jsem ke dřezu. Baterie tam byly, jak říkal, v pytli, který jsem předtím považovala za odpadky, pod pracovními rukavicemi špinavými od prachu a sazí. Ještě včera byly čisté. Co s nimi Pak dělal?

Zavrtěla jsem hlavou. Baterie. Musela jsem honem zpátky za TJem.

Když jsem vyběhla ven, vzduchem se linul zvláštní pach – jako spálené vlhké dřevo – a štípal mě do nosu. Stmívalo se a bylo špatně vidět, ale v dálce jsem spatřila Paka, jak běží ke stodole.

Před ním sprintovala Mary. Zavolala jsem na ni: „Mary, zpomal. Našla jsem ty baterky,“ ale ona pokračovala dál, ne k domu, ale ke stodole. „Mary, zastav!“ křikla jsem, ale neposlechla. Proběhla kolem dveří stodoly dozadu. Nevěděla jsem proč, ale vyděsilo mě, jak tam utíkala, a tak jsem na ni znovu zavolala, tentokrát jejím korejským jménem a jemněji. „Mehi-ja!“ zakřičela jsem znovu a rozběhla se za ní. Otočila se. Něco v jejím obličeji mě zastavilo. Jako kdyby něčím zářil. Na kůži se jí odráželo oranžové světlo a mihotalo se, jako kdyby stála přímo před zapadajícím sluncem. Chtěla jsem jí sáhnout na tvář a říct jí, že je krásná.

Z místa, kam mířila, ke mně dolehly zvuky. Znělo to jako praskání, ale jemné a tlumené, asi tak by mohlo znít hejno hus při vzletu, jako stovky křídel mávajících najednou a směřujících k nebi. Měla jsem pocit, že je vidím, oponu šedi vlnící se ve větru výš a výš po soumračně fialové obloze, ale když jsem zamrkala, nebe bylo prázdné. Rozběhla jsem se za tím zvukem a uviděla jsem to, co ona viděla už přede mnou, to, za čím běžela.

Plameny.

Kouř.

Zadní stěnu stodoly – v jednom ohni.

Nevím, proč jsem neutíkala dál ani nekřičela, proč to neudělala ani Mary. Chtěla jsem. Ale dokázala jsem jenom pomalu jít, opatrně, krok za krokem, stále blíž, oči upřené do oranžových a rudých plamenů – jak se mihotaly, poskakovaly a vyměňovaly si místa jako tanečníci při stepu.

Když se ozval výbuch, podlomila se mi kolena a spadla jsem. Ale ani na chvilku jsem nespustila oči ze své dcery. Každou noc, když před spaním zhasnu a zavřu oči, vidím ji, svoji Mehi, v tom okamžiku. Její tělo se zvedne do vzduchu jako hadrová panenka a letí obloukem. Elegantně. Lehce. Ještě než s jemným bouchnutím dopadne na zem, zahlédnu, jak jí do výšky vyletí culík. Jako když byla malá a skákala přes švihadlo.

O ROK POZDĚJI

SOUD: DEN PRVNÍ

Pondělí 17. srpna 2009

JANG JU

Když vcházela do soudní síně, připadala si jako nevěsta. Její svatba byla rozhodně poslední příležitost – vlastně jediná příležitost –, kdy vstoupila do místnosti plné lidí a všichni umlkli a dívali se na ni. Nebýt rozmanitosti v barvách vlasů a útržkovitého šepotu v angličtině, když procházela uličkou – „Hele, to jsou majitelé,“ „Jejich dcera byla několik měsíců v kómatu, chudinka,“ „On ochrnul, to je hrůza“ –, mohlo by se zdát, že je pořád v Koreji.

Malá soudní síň dokonce i vypadala jako starý kostel s rozvrzanými lavicemi po obou stranách uličky. Šla se skloněnou hlavou, stejně jako před dvaceti lety na svatbě; nebývala středem pozornosti a měla z toho špatný pocit. Cudnost, nenápadnost, neviditelnost: to byly ctnosti vdaných žen, ne že je každý zná a vybočují z davu. Není to snad důvod, proč nevěsta nosí závoj – aby ji uchránil před zraky ostatních a skryl její zrudlé tváře? Rozhlédla se do stran. Vpravo, za žalující stranou, zahlédla známé obličeje patřící příbuzným jejich pacientů.

Všichni pacienti se sešli jenom při jediné příležitosti: loni v červenci na instruktáži před stodolou. Její manžel otevřel vrata a odhalil čerstvě natřenou modrou komoru. „Tohle,“ řekl Pak s pyšným výrazem, „je Zázračná ponorka. Čistý kyslík. Vysoký tlak. Léčba. Všechno dohromady.“ Skupinka tleskala. Matky slzely. A teď tu byli titíž lidé, zasmušilí, z jejich tváří vymizela naděje na zázrak a nahradila ji zvědavost lidí sahajících v supermarketu po bulvárním tisku. Ta a lítost – nad ní nebo nad sebou samými, to nepoznala. Očekávala vztek, ale usmívali se, když procházela kolem, a musela si připomínat, že tady je jednou z obětí. Nebyla obžalovaná, nevinili ji z výbuchu, který zabil dva pacienty. Připomínala si, co jí Pak říkal každý den – jejich nepřítomnost ve stodole ten večer požár nezpůsobila a on by výbuchu nemohl zabránit, ani kdyby s pacienty zůstal –, a snažila se úsměvy oplácet. Jejich podpora byla dobrá věc. To si uvědomovala. Ale připadala jí nezasloužená, zcestná, jako výhra získaná podvodem. Místo aby ji povzbudila, tížila ji obavami, že Bůh to uvidí a tu nespravedlnost napraví, že ji za lži potrestá nějak jinak.

Když Jang došla k dřevěnému zábradlí, překonala své nutkání přeskočit ho a usednout na stranu obžalovaných. Přisedla si ke své rodině za žalobce, vedle Matta a Teresy, dvou lidí, kteří ten večer zůstali uvěznění v Zázračné ponorce. Dlouho se neviděli, naposledy ještě v nemocnici. Nikdo ji ale nepozdravil. Všichni hleděli do země. Byli tu oběťmi.

Soudní budova stála v Pineburgu, městě nedaleko Miracle Creeku. Bylo to zvláštní, ta jména – úplný opak toho, co by člověk čekal. Miracle Creek svým názvem sliboval zázraky, ale žádné se v něm neděly, leda by se počítalo to, že tam lidé žijí celé roky, aniž zešílí nudou. Ten „zázrak“ ve jménu a jeho marketingové možnosti (a také levné nemovitosti) je sem přilákaly, přestože tu nežili žádní další Asijci – a nejspíš ani žádní jiní imigranti. Byl vzdálený jenom hodinu od Washingtonu, D.C., jen kousek jízdy od míst s koncentrovanou modernitou jako Dullesovo letiště, a přece působil jako izolovaná vesnice daleko od civilizace, úplně jiný svět. Prašné cesty místo betonových chodníků. Víc krav než aut. Vetché dřevěné stodoly, žádné výškové budovy ze skla a oceli. Jako v zrnitém černobílém filmu. Vypadal jako něco opotřebeného a odhozeného; když ho Jang poprvé uviděla, měla nutkání vytahat z kapes všechny odpadky a zahodit je co nejdál od sebe.

Pineburg byl i přes své obyčejné jméno a blízkost k Miracle Creeku kouzelné městečko. Úzké dlážděné uličky lemovalo množství výloh v horském stylu, každá malovaná jinou sytou barvou. Pohled na řadu obchodů na Main Street připomínal Jang její oblíbenou tržnici v Soulu a tamní proslulou zelinářskou uličku, kde se střídala špenátově zelená, paprikově červená, řepově purpurová a tomelově oranžová. Z takového popisu by čekala nevkusnou křiklavost, ale bylo to naopak – jako kdyby ty výrazné barvy vedle sebe jedna druhou tlumily, takže výsledný dojem byl elegantní a příjemný.

Soudní budova se nacházela u paty pahorku porostlého vinnou révou, kterou zde vysázeli v rovných řadách směřujících k vrcholu. Ta geometrická preciznost poskytovala odměřený klid a zdálo se patřičné, že dům spravedlnosti stojí mezi spořádanými vinicemi.

Když se Jang to ráno dívala na soudní budovu a její vysoké bílé sloupy, pomyslela si, že se právě ocitla nejblíž k Americe, jak si ji představovala. V Koreji, když Pak rozhodl, že by se s Mary měla přestěhovat do Baltimoru, chodila do knihkupectví a prohlížela si obrázky Ameriky – Kapitol, mrakodrapy na Manhattanu, baltimorský Inner Harbor. Za pět let v Americe žádnou z těchto turistických atrakcí neviděla. První čtyři roky pracovala v obchodu s potravinami jen tři kilometry od Inner Harboru, jenomže to bylo ve čtvrti, které se říkalo „ghetto“, se zatlučenými okny a rozbitými lahvemi všude kolem. Malá výloha z neprůstřelného skla: tak vypadala její Amerika.

Bylo zvláštní, jak zoufale chtěla uniknout z toho drsného prostředí, a přitom jí teď chybělo. Miracle Creek byl odříznutý od světa, plný starousedlíků (prý po celé generace). Jang si myslela, že získat si jejich sympatie nebude snadné, a tak si dala za cíl spřátelit se s jednou rodinou, která bydlela nedaleko a zdála se obzvlášť milá. Ale časem jí to došlo: nebyli milí, byli zdvořile nepřátelští. Jang tenhle typ lidí znala. Její vlastní matka patřila k těm, kteří svými způsoby zakrývají nepřátelství, jako se parfémem zakrývá tělesný pach – čím je horší, tím víc použijí. Topornou a přehnanou zdvořilostí – žena se neustále usmívala se stisknutými rty, muž začal nebo končil každou větu slovem madam – si rodina od Jang držela odstup a potvrzovala tak její status cizinky. I když byli její zákazníci v Baltimoru většinou hašteřiví, vulgární a stěžovali si na všechno od příliš vysokých cen až po příliš teplé limonády a neslané nemastné lahůdky, v jejich hrubosti byla upřímnost, v jejich řevu příjemná důvěrnost. Jako když se hašteří sourozenci. Nic se nezastíralo.

Když za nimi loni dorazil do Ameriky Pak, hledali bydlení v Annandale, korejské čtvrti ve washingtonské oblasti – v dojezdové vzdálenosti od Miracle Creeku. To všechno ale překazil požár a oni stále žili ve svém „provizorním“ domku. V rozpadající se chatrči v rozpadajícím se městě na hony vzdáleném čemukoli, co ukazovaly fotografie v knihách. Dodneška zůstávalo tím nejluxusnějším, co Jang z Ameriky viděla, nemocniční oddělení, kde Pak a Mary leželi několik měsíců po výbuchu.

V soudní síni panoval hluk. Nebylo to lidmi – oběťmi, právníky, novináři a kdovíkým dalším –, ale dvěma zastaralými jednotkami okenní klimatizace na obou stranách za soudcem. Když se zapínaly a vypínaly, chrčely jako sekačky na trávu, a protože nebyly nijak seřízené, dělo se to v různých okamžicích – jedna, potom druhá a pak zase ta první, jako hlasité námluvy jakýchsi podivných mechanických zvířat. Když běžely, rachotily a hučely každá o maličko jiným tónem, až z toho Jang svědilo v uších. Měla nutkání prostrčit si malíček zvukovodem až do mozku a podrbat se.

Pamětní deska v hale hlásala, že dům je dvě stě padesát let starou historickou památkou, a žádala o příspěvky pro Společnost za zachování budovy soudu v Pineburgu. Při pomyšlení na spolek, jehož jediným posláním bylo zabránit modernizaci této budovy, Jang zavrtěla hlavou. Američané cítili nesmírnou hrdost na cokoli, co přežilo pár století, jako kdyby stáří samo o sobě představovalo hodnotou. (Tahle filozofie se samozřejmě nevztahovala na lidi.) Jako by si neuvědomovali, že svět si Ameriky cení právě proto, že není stará, ale moderní a nová. Korejci byli pravým opakem. V Soulu by měli Společnost pro modernizaci, která by usilovala o náhradu „zastaralých“ prkenných podlah a borových stolů v soudní budově mramorem a hladkou ocelí.

„Všichni povstaňte. Právě zasedá trestní soud okresu Skyline County, předsedá jeho ctihodnost Frederick Carleton III.,“ oznámil soudní zřízenec a všichni vstali. Až na Paka. Ten svíral područky svého vozíku a na rukou a zápěstích mu nabíhaly zelené žíly, jako kdyby se snažil přimět paže, aby uzvedly jeho váhu. Jang mu chtěla vyrazit na pomoc, ale zastavila se, protože věděla, že kdyby mu musela pomoct s něčím tak jednoduchým jako postavit se na nohy, bylo by to pro něj horší než nepostavit se vůbec. Pakovi moc záleželo na dojmu, který dělal na okolí, a podřizoval se všem pravidlům a očekáváním – tyhle typicky korejské věci jí samotné kupodivu nikdy starosti nedělaly (protože bohatství její rodiny jí poskytlo ten luxus, že před nimi byla chráněná, řekl by Pak). I tak ale chápala jeho frustraci, když zůstal jedinou sedící osobou v tomhle stojícím davu. Vypadal zranitelně, jako dítě, a ona se musela bránit nutkání ovinout jeho tělo svýma rukama a skrýt jeho hanbu.

„Zahajuji hlavní líčení ve věci stát Virginia versus Elizabeth Wardová, číslo jednací čtyři devět šest dva jedna,“ pronesl soudce a klepl kladívkem. Jako kdyby to plánoval, ani jedna klimatizace zrovna neběžela, takže se bouchnutí dřeva o dřevo odráželo od šikmých stropů a rezonovalo do ticha.

Teď to bylo oficiální: Elizabeth je obžalovaná. Jang ucítila v hrudi zalechtání, jako kdyby jí tam praskla nějaká spící buňka plná úlevy a naděje, vysílala jí do těla elektrické jiskry a zaháněla strach, který ovládal její život. Ačkoli od doby, kdy byl Pak očištěn a Elizabeth zatčena, uplynul už skoro rok, Jang tomu pořád nedokázala uvěřit a říkala si, jestli to není jen léčka a jestli dnes, až začne soud, neoznámí světu, že ve skutečnosti půjdou po ní a po Pakovi. Ale teď čekání skončilo a po několika dnech, kdy se budou předkládat důkazy – „drtivé důkazy“, tvrdil prokurátor –, bude Elizabeth shledána vinnou a oni získají peníze z pojistky a znovu si vybudují svůj život. Už žádné nekonečné provizorium.

Do síně napochodovala porota. Jang se na ně zadívala, na všech dvanáct lidí – sedm mužů, pět žen –, kteří věřili v trest smrti a přísahali, že jsou ochotni hlasovat pro popravu smrtící injekcí. Tohle se Jang dozvěděla minulý týden. Prokurátor měl obzvlášť dobrou náladu, a když se ho zeptala proč, vysvětlil jí, že ti členové poroty, kteří by mohli být Elizabeth nejvíce nakloněni, byli vyloučeni, protože nesouhlasí s trestem smrti.

„Trest smrti? Jako oběšení?“ zeptala se Jang.

Zděšení a odpor na ní musely být vidět, protože Abe se přestal usmívat. „Ne, injekcí, léky v infuzi. Je to bezbolestné.“

Vysvětlil jí, že nemusí nutně padnout nejvyšší trest, je to jenom jedna z možností, ale Jang se stejně děsila toho, jak tu Elizabeth uvidí, nepochybně s výrazem plným hrůzy tváří v tvář lidem, kteří měli v rukou moc ukončit její život.

Elizabeth teď seděla na lavici obžalovaných a Jang se donutila podívat jejím směrem. Sama vypadala jako právnička: měla blond vlasy stažené do drdolu a na sobě tmavozelený kostýmek, lodičky a perly. Jang ji skoro přehlédla, protože svému starému já se zacuchaným culíkem, pomačkanými tepláky a nespárovanými ponožkami se vůbec nepodobala.

Byla to ironie – ze všech rodičů jejich pacientů na sebe Elizabeth dbala nejméně, přestože měla to zdaleka nejzvladatelnější dítě. Henry, její jedináček, byl slušně vychovaný chlapec, který na rozdíl od řady jiných pacientů uměl chodit, mluvit, dojít si na záchod a netrpěl záchvaty vzteku. Když se při úvodní instruktáži matka dvojčat s autismem a epilepsií zeptala Elizabeth: „Promiňte, ale kvůli čemu je tady Henry? Vypadá úplně normálně,“ Elizabeth se zamračila, jako by ji to urazilo. Odříkala celý seznam – obsedantně-kompulzivní porucha, ADHD, senzorické poruchy a poruchy autistického spektra, úzkosti – a postěžovala si, jak těžké to je, když celé dny tráví vyhledáváním experimentálních metod léčby. Nejspíš netušila, jak její stesky zní uprostřed skupinky dětí na vozících a s hadičkami.

Soudce Carleton vyzval Elizabeth, aby vstala. Jang čekala, že se rozpláče, když uslyší obvinění, nebo aspoň zrudne a sklopí oči. Ale Elizabeth hleděla zpříma na porotu, nečervenala se ani nemrkala. Jang se jí dívala do tváře, tak prázdné a netečné, a říkala si, jestli je otupělá šokem. Jenomže nepůsobila nepřítomně, spíš vyrovnaně. Skoro spokojeně. Možná to bylo tím, jak moc byla Jang zvyklá na Elizabethin zamračený výraz plný starostí, že bez něj jí připadala spokojená.

Anebo možná měly pravdu noviny. Elizabeth se chtěla syna zbavit, a když teď byl po smrti, konečně měla svůj klid. Možná nikdy nebyla nic než zrůda.

MATT THOMPSON

Dal by cokoli za to, aby tu dnes nemusel být. Možná ne úplně celou pravou ruku, ale rozhodně kterýkoli ze zbývajících tří prstů. Už bez těch dvou byl mrzák, co by mu udělal jeden další? Nechtěl vidět reportéry a záblesky fotoaparátů, když udělá tu chybu, že si rukama zakryje tvář– škubl sebou při představě, jak se blesk odráží od lesklých jizev pokrývajících těstovitý pahýl, který mu zbyl z pravačky. Nechtěl poslouchat, jak si někdo šeptá: „Hele, ten neplodný doktor,“ ani se setkat s Abem, prokurátorem, který se na něj jednou podíval s nakloněnou hlavou, jako by řešil nějaký hlavolam, a zeptal se ho: „Neuvažovali jste s Janine o adopci? V Koreji mají prý hodně napůl bílých dětí.“ Nechtěl si povídat s tchyní a tchánem, manželi Čoovými, kteří unisono pomlaskávali a odvraceli zrak při pohledu na jeho zranění, ani slyšet Janine, jak se na ně utrhuje kvůli tomu, že se oba stydí za jakoukoli viditelnou vadu, což by označila za další jejich „typicky korejský“ předsudek a projev nesnášenlivosti. A hlavně nechtěl vidět nikoho ze Zázračné ponorky, nechtěl vidět ostatní pacienty, Elizabeth, a rozhodně, ani omylem nechtěl vidět Mary Ju.

Abe vstal, prošel kolem Jang a lehce ji přitom poplácal po ruce položené na zábradlí. Usmála se. Pak zatnul zuby, a když se na něj Abe usmál, roztáhl rty, jako by mu to chtěl oplatit, ale úplně se mu to nepovedlo. Matt si domýšlel, že Pak stejně jako Mattův korejský tchán neuznává Afroameričany a za jednu z velkých chyb Ameriky považuje to, že má afroamerického prezidenta.

Překvapilo ho, když Abea viděl poprvé. Miracle Creek i Pineburg vypadaly hodně venkovsky a bíle. Celá porota byla bílá. Soudce byl bílý. Policie, hasiči – všichni bílí. Nebylo to místo, kde by očekával černého prokurátora. Jenže to ostatně nebylo ani místo, kde by kdokoli očekával korejského imigranta, který začne provozovat miniaturu ponorky jako takzvané lékařské zařízení, a přece se tak stalo.

„Vážení členové poroty, jmenuji se Abraham Patterley. Jsem prokurátor. Zastupuji stát Virginia proti obžalované Elizabeth Wardové.“ Abe ukázal prstem pravé ruky na Elizabeth a ta se lekla, jako kdyby netušila, že je obviněná. Matt se díval na Abeův ukazováček a uvažoval, co by asi Abe dělal, kdyby o něj přišel jako on. Krátce před amputací mu doktor řekl: „Naštěstí vás to moc neomezí v práci. Představte si, že byste byl pianista nebo chirurg.“ Matt nad tím hodně přemýšlel. Jakou profesi by člověk musel vykonávat, aby ho moc neomezovala amputace ukazováčku a prostředníčku na pravé ruce? Byl by do kategorie „téměř bez omezení“ zařadil právníky, ale když se teď díval, jak se Elizabeth krčí před Abeovým jednoduchým gestem ruky, když viděl moc, jakou mu propůjčoval jeho prst, nebyl si tak jistý.

„Proč je tu dnes Elizabeth Wardová? Obvinění jste už slyšeli. Žhářství, ublížení na zdraví, pokus o vraždu.“ Abe se upřeně zadíval na Elizabeth a potom se celým tělem otočil k lavici poroty. „Vražda.

Oběti sedí tady a jsou připraveny vám ochotně vylíčit, co se stalo jim –“ Abe pokynul rukou k přední řadě, „a dvěma hlavním obětem obžalované: Kitt Kozlowské, její dlouholeté přítelkyni, a Henrymu, jejímu vlastnímu osmiletému synovi, kteří vám to sami říct nemohou, protože jsou mrtví.

Kyslíková nádrž Zázračné ponorky explodovala zhruba ve 20.25 dne dvacátého šestého srpna 2008 a způsobila nekontrolovatelný požár. Uvnitř se nacházelo šest lidí, další tři v bezprostřední blízkosti. Dva zemřeli. Čtyři utrpěli těžká zranění – strávili měsíce v nemocnici, čekala je amputace, zůstali ochrnutí.

Obžalovaná měla být uvnitř se svým synem. Jenomže nebyla. Všem řekla, že jí je špatně. Bolesti hlavy, rýma, tohle všechno. Požádala Kitt, matku dalšího z pacientů, aby na Henryho dohlídla, zatímco ona bude odpočívat. Lahev vína, kterou měla s sebou, si vzala k blízkému potoku. Vykouřila cigaretu stejného typu a značky, jako byla ta, která způsobila požár, a zapálila si ji sirkou stejného typu a značky, jako byla ta, která způsobila požár.“

Abe se obrátil k porotě. „Všechno, co jsem vám teď řekl, je nesporné.“

Prokurátor zavřel pusu a udělal důraznou pauzu. „Ne-spor-né,“ zopakoval a pronesl to jako tři samostatná slova. „Tady obžalovaná –“ znovu na ni ukázal prstem, „to všechno doznává. Že záměrně zůstala venku, že předstírala nevolnost, a že když jejího syna a kamarádku vevnitř zachvátily plameny, pila víno, kouřila – cigareta a zápalky se shodují s těmi, které byly použity k vyvolání exploze – a přitom na svém iPodu poslouchala Beyoncé.“

Matt věděl, proč je předvolaný jako první svědek. Abe mu vysvětlil, že je potřeba úvod do problematiky. „Hyperbarická komora, kyslík, tohle a támhleto, je to složitá věc. Vy jste doktor, můžete to všem objasnit. Navíc jste u toho byl. Jste ten pravý.“ Pravý nepravý, Matt měl vztek, že musí svědčit jako první a vykreslovat kontext. Věděl, co si Abe myslí – že celá tahle léčebná ponorka je potřeštěná věc –, a chtěl říct, podívejte se, tady je normální Američan, opravdový lékař, který vystudoval na opravdové lékařské fakultě, a účastnil se toho, takže to nemůže být až taková šílenost.

„Položte levou ruku na Bibli a zvedněte pravou,“ vyzval ho zřízenec. Matt položil pravou ruku na Bibli a zvedl levou. Podíval se tomu muži zpříma do očí. Ať si klidně myslí, že je Matt hlupák, který nepozná pravou od levé. Lepší než vystavovat svou zmrzačenou ruku a dívat se, jak se všichni ošívají a těkají očima sem a tam jako ptáci kroužící nad skládkou, kteří nevědí, kam přistát.

Abe začal zlehka. Odkud Matt je (Bethesda v Marylandu), kam chodil na střední školu (Curtis-Tufts), kam na medicínu (Georgetown), kde absolvoval rezidenturu (tamtéž), kde praxi (tamtéž), jakou má specializaci (radiologie), v jaké nemocnici získal licenci (Fairfax). „Teď se musím zeptat na to první, co mě napadlo, když jsem poprvé slyšel o tom výbuchu. Co je Zázračná ponorka a proč je potřeba ponorka uprostřed Virginie, daleko od oceánu?“ Několik členů poroty se usmálo, jako kdyby se jim ulevilo, že nejsou sami, kdo nad tím dumal.

Matt roztáhl rty do úsměvu. „Není to opravdová ponorka. Jenom tak vypadá, má kulatá okénka, poklop a ocelové stěny. Ve skutečnosti je to lékařské zařízení, komora pro hyperbarickou oxygenoterapii. H-B-O-T, zkráceně se vyslovuje ‚há-bot‘.“

„Řekněte nám, jak to funguje, pane doktore.“

„Komora se uzavře, vzduch se natlakuje na jeden a půl až trojnásobek normálního atmosférického tlaku a vdechujete stoprocentní kyslík. Vyšší tlak umožňuje větší rozpustnost kyslíku v krvi, tělních tekutinách a tkáni. Poškozené buňky potřebují kyslík k regeneraci, takže takový větší přísun dalšího kyslíku může urychlovat hojení a regeneraci. HBOT se poskytuje v řadě nemocnic.“

„Zázračná ponorka není nemocniční komora. Je v tom rozdíl?“

Matt si představil sterilní nemocniční komory obsluhované techniky v pláštích a potom zrezivělou komoru Juových umístěnou bez ladu a skladu ve staré stodole. „Ve skutečnosti ne. V nemocnicích to jsou obvykle průhledné tubusy pro jednu ležící osobu. Zázračná ponorka je větší, takže se dovnitř vejdou čtyři pacienti i s pečovateli a procedura je pak mnohem méně nákladná. Soukromá centra navíc mohou poskytovat péči i pacientům s potížemi, pro které tato léčba není schválená a nemocnice ji tak neposkytují.“

„Jaké to jsou potíže?“

„Je jich celá škála. Autismus, mozková obrna, neplodnost, Crohnova choroba, neuropatie.“ Matt měl pocit, že zezadu zaslechl chechot u slova, které se pokoušel skrýt doprostřed výčtu – neplodnost. Nebo to možná byla jenom vzpomínka na jeho vlastní smích, když Janine po testu spermií poprvé navrhla jako léčbu HBOT.

„Děkuji vám, pane doktore. Vy jste se stal prvním pacientem Zázračné ponorky. Můžete nám o tom říct?“

Aby ne. Mohl by dlouho vykládat o tom, jak to Janine dokonale navlékla, jak ho pozvala na večeři ke svým rodičům, aniž se slovem zmínila o Juových nebo HBOT, anebo o té nejhorší věci, Mattově očekávaném „příspěvku“. Byl to zákeřný útok ze zálohy.

„Minulý rok jsem se setkal s Pakem v domě svého tchána,“ řekl Matt Abeovi. „Jsou to přátelé naší rodiny – můj tchán a Pakův otec pocházejí z té samé vesnice v Koreji. No a tam jsem se dozvěděl, že Pak rozjíždí HBOT a můj tchán do toho podniku investoval.“ Všichni seděli u jídelního stolu a Juovi rychle vstali ze židlí, když Matt vešel, jako by byl šlechtic. Pak vypadal nervózně. Ostré linie jeho tváře ještě zdůrazňoval upjatý úsměv, a když Mattovi třásl rukou, kloubky mu naběhly do špičatých hřebenů. Jeho žena Jang se lehce poklonila a dívala se přitom do země. Mary, jejich šestnáctiletá dcera, byla kopií své matky. Oči v její jemné tváři vypadaly až moc velké, ale usmívala se přirozeně, laškovně, jako kdyby věděla o nějakém tajemství a nemohla se dočkat Mattovy reakce, až se to dozví taky, což se samozřejmě mělo za chvilku stát.

Jakmile se Matt posadil, Pak se ho zeptal: „Znáte HBOT?“ Ta slova byla jako signál pro pečlivě nacvičené představení. Všichni se shlukli kolem Matta, spiklenecky se k němu nahýbali a bez přestání jeden po druhém mluvili. Mattův tchán říkal, jak oblíbená tahle metoda je mezi jeho asijskými klienty, kteří docházejí na akupunkturu; v Japonsku a v Koreji existují welness centra s infrasaunami a HBOT. Mattova tchyně připomněla, že Pak má za sebou léta zkušeností s HBOT v Soulu. Janine poznamenala, že podle nedávných výzkumů se HBOT jeví jako slibná léčba na řadu chronických onemocnění, a jestli o tom věděl.

„Jak jste na tuhle věc reagoval?“ zeptal se Abe.

Matt viděl, jak si Janine strčila palec do pusy a kouše si kůži kolem nehtů. Tohle dělala z nervozity, stejně jako tehdy u té večeře, nepochybně proto, že dobře věděla, co si o tom Matt pomyslí. Co si o tom pomyslí všichni jejich přátelé z nemocnice. Naprostá kravina. Další z alternativních holistických terapií jejího otce, do kterých se nechávají zatáhnout zoufalí, hloupí nebo pomatení pacienti. Tohle Matt samozřejmě nahlas neřekl. Už tak ho pan Čo neměl zrovna v oblibě, a to jen proto, že nebyl Korejec. A kdyby zjistil, že Matt považuje celou jeho profesi – vlastně veškerou východní „medicínu“ – za kravinu? Ne. To by nedělalo dobrotu. A přesně proto bylo od Janine geniální, že mu celou věc oznámila před svými rodiči a jejich přáteli.

„Všichni byli nadšení,“ řekl Matt Abeovi. „Stál za tím můj tchán, který dělal třicet let akupunkturu, a moje žena, internistka, potvrdila, že to může fungovat. To mi stačilo.“ Janine si přestala hryzat prst. „Musíte vzít v úvahu,“ dodal Matt, „že měla na medicíně mnohem lepší známky než já.“ Janine se zasmála spolu se členy poroty.

„Takže jste se přihlásil na terapii. Povězte nám o tom.“

Matt se kousl do rtu a odvrátil zrak. Věděl, že tuhle otázku musí očekávat, a nacvičil si, jak bude odpovídat: věcně. Stejně jako když Pak tehdy říkal, že jeho tchán bude investorem, že Janine byla „jmenována“ – jako kdyby to byla prezidentská komise nebo tak něco – lékařskou poradkyní a že se všichni shodli na jednom: „Vy, pane doktore, musíte být naším prvním pacientem.“ Matt si myslel, že se přeslechl. Pak uměl slušně anglicky, ale měl silný přízvuk a dělal syntaktické chyby. Možná špatně přeložil slovo „ředitel“ nebo „předseda“. Ale vzápětí Pak dodal: „Většina pacientů budou děti, ale je dobré mít i jednoho dospělého pacienta.“

Matt upíjel víno, nic neříkal a uvažoval, proč si proboha Pak myslí, že zdravý muž jako on by mohl potřebovat HBOT, když ho jedna možnost napadla. Řekla snad Janine něco o jejich – jeho – problému? Snažil se tu myšlenku ignorovat, soustředit se na večeři, ale třásly se mu ruce a nedařilo se mu chytit kalbi, kluzké kousky marinovaných žebírek, které mezi tenkými stříbrnými hůlkami nedokázal udržet. Mary si toho všimla a přispěchala mu na pomoc. „Taky nezvládám kovové hůlky,“ prohlásila a nabídla mu dřevěné, takové, jaké dávají v čínských fastfoodech. „Tohle je jednodušší. Zkuste to. Máma tvrdí, že kvůli tomu jsme museli odejít z Koreje. Holku, co neumí jíst hůlkami, si totiž nikdo nevezme. Že jo, mami?“ Všichni ostatní se tvářili nakvašeně a zůstali zticha, ale Matt se rozesmál. Mary se přidala a oba se chechtali mezi zamračenými obličeji jako dvě děti, které zlobí v místnosti plné dospělých.

Matt a Mary se nepřestávali smát a právě tehdy Pak řekl: „HBOT má vysokou úspěšnost v léčbě neplodnosti, zvlášť u lidí jako vy, s nízkou motilitou spermií.“ V tu chvíli, kdy se mu potvrdilo, že jeho žena prozradila detaily – zdravotní, osobní detaily – nejen svým rodičům, ale i těmhle lidem, které v životě neviděl, Matt ucítil v hrudi horko, jako kdyby se mu v plicích nafoukl a praskl balon plný lávy a vyhnal mu z nich všechen kyslík. Matt pohlédl Pakovi do očí a snažil se dýchat normálně. Kupodivu to nebyla Janine, na koho se nedokázal kouknout, ale Mary. Nechtěl vědět, jak ta slova – neplodnost, nízká motilita spermií – ovlivní to, jak se na něj dívá. Jestli její dřívější zvídavý (možná zaujatý?) pohled zakalí znechucení, anebo ještě hůř, soucit.

Matt odpověděl Abeovi: „Měli jsme s manželkou potíže s početím a HBOT se v takových případech používá jako experimentální léčba pro muže, takže dávalo smysl tuhle novou příležitost využít.“ Vynechal skutečnost, že na začátku s tím nesouhlasil, že se o tom po zbytek večeře odmítal vůbec bavit. Janine odříkala, co si očividně připravila předem, jak by Matt coby dobrovolný pacient pomohl projekt rozběhnout, jak by přítomnost „obyčejného doktora“ (její slova) ujistila potenciální klienty o bezpečnosti a účinnosti terapie. Snad si ani nevšimla, že Matt nereaguje, že jenom upřeně zírá do svého talíře. Ale Mary ano. Všimla si a znovu a znovu se ho snažila zachraňovat, smála se jeho technice s hůlkami a vtipkovala o tom, jak dohromady chutná česnekové kimčchi a víno.

Celé dny potom Janine neustále otravovala, přesvědčovala ho o bezpečnosti HBOT, o jejím mnohostranném využití, bla bla bla. Když neustupoval, pokusila se v něm vzbudit pocit viny a tvrdila, že jeho odmítavý postoj jenom potvrzuje podezření jejího otce, že Matt nevěří v jeho práci. „Já v ni ale vážně nevěřím. Nemyslím si, že to, co dělá, je medicína. A ty to víš od prvního dne,“ odpověděl a to vedlo k její nejkousavější poznámce.

„Ve skutečnosti jsi proti čemukoli asijskému. Přehlížíš to.“

Než se stačil ohradit, že ho obviňuje z rasismu, a poukázat na to, že si vzal právě ji, proboha (a navíc, nestěžuje si neustále na to, jak rasistická je stará generace Korejců ve věku jejích rodičů?), Janine si povzdechla a řekla prosebným tónem: „Jenom měsíc. Když to zabere, žádné umělé oplodnění. Žádné onanování do kelímku. Nestojí to za pokus?“

Nikdy neřekl ano. Janine se zkrátka tvářila, že jeho mlčení znamená souhlas, a on ji nechal. Měla pravdu, nebo přinejmenším nemluvila z cesty. Navíc by mu tchán mohl začít odpouštět, že není Korejec.

„Kdy jste s HBOT začal?“ zeptal se Abe.

„Hned ten den, kdy otevřeli, čtvrtého srpna. Chtěl jsem těch čtyřicet ponorů stihnout během srpna – kvůli lepší dopravě –, takže jsem se zapsal na každý den dvakrát, na první ponor v devět ráno a poslední ve tři čtvrtě na sedm večer. Každý den probíhalo šest ponorů a tyhle časy byly vyhrazené pro nás, ‚dvouponorové‘ pacienty.“

„Kdo další byl v téhle dvouponorové skupině?“ chtěl vědět Abe.

„Ještě tři pacienti: Henry, TJ a Rosa. A jejich matky. Až na pár dní, kdy byl někdo nemocný nebo se zasekl na silnici nebo tak, jsme tam byli všichni každý den, ráno i večer.“

„Řekněte nám o nich něco.“

„Dobře. Rosa je nejstarší. Myslím, že je jí šestnáct. Má mozkovou obrnu. Je na vozíku a jí přes hadičku. Její matka je Teresa Santiagová.“ Ukázal na ni. „Přezdíváme jí matka Teresa, protože je strašně hodná a trpělivá.“ Teresa se začervenala jako pokaždé, když jí tak říkali.

Pak je tu TJ, tomu je osm. Je autista. Nemluví. A jeho matka, Kitt –“

„To je Kitt Kozlowská, která loni v létě zemřela?“

„Ano.“

„Poznáváte tuhle fotku?“ Abe připevnil na stojan portrét. Uprostřed byl Kittin obličej a kolem dokola jako okvětní plátky tváře celé rodiny. Nahoře její manžel (stál za ní), pod ní TJ (v její náruči), dvě dcery vpravo, dvě vlevo a všech pět dětí mělo tytéž kudrnaté zrzavé vlasy jako ona. Obraz štěstí. A teď matka odešla a slunečnice zůstala bez středu, který by držel okvětní plátky pohromadě.

Matt polkl a odkašlal si. „To je Kitt se svou rodinou, s TJem.“

Abe k fotce přiložil další snímek. Henryho. Nebyl to žádný naaranžovaný portrét od fotografa, ale lehce rozmazaný obrázek, jak se směje na sluníčku, s modrým nebem a zeleným listím v pozadí. Blond vlasy měl trochu rozcuchané, hlavu zakloněnou a modré oči přimhouřené skoro do škvírek, jak se smál. Přímo uprostřed pusy mu zela díra po zubu, jako by ji předváděl.

Matt znovu polkl. „To je Henry. Henry Ward. Elizabethin syn.“

Abe se zeptal: „Doprovázela obžalovaná Henryho v ponorce jako ostatní matky?“

„Ano,“ odpověděl Matt. „Pokaždé tam s Henrym byla, až na ten poslední ponor.“

„Úplně pokaždé, a ten jeden případ, kdy vynechala, byl zrovna ten, kdy se všichni uvnitř zranili nebo zemřeli?“

„Ano. Jen ten jeden.“ Matt sledoval Abea a usilovně se snažil nepodívat na Elizabeth, ale stejně ji koutkem oka zahlédl. Prohlížela si fotky, cucala a kousala si rty a z růžové rtěnky jí nic nezbylo. Vypadalo to podivně, jak měla na celém obličeji make-up, linky kolem modrých očí, barvu na tvářích, stín zdůrazňující nos, a pak pod nosem nic – jen bílo. Jako klaun, který si zapomněl namalovat rty.

Abe na druhý stojan připevnil plakát. „Pane Thompsone, pomohlo by tohle vysvětlit, jak je Zázračná ponorka situovaná v prostoru?“

„Ano, velmi,“ odpověděl Matt. „Tohle je můj hrubý náčrt okolí. Je to v obci Miracle Creek asi patnáct kilometrů na západ odsud. Miracle Creek se jmenuje podle potoka, který protéká městem. A tenhle potok teče i lesem vedle stodoly s ponorkou.“

„Promiňte, říkal jste ‚stodola s ponorkou‘?“ Abe se tvářil zmateně, jako kdyby tu stodolu neviděl už tisíckrát.

„Ano. Uprostřed pozemku stojí dřevěná stodola a hyperbarická komora je uvnitř. Když tam vejdete, vlevo je ovládací panel, u kterého seděl Pak. A skříňky na odložení všeho, co dovnitř komory nesmí, jako třeba šperky, elektronika, papír, syntetické oblečení, cokoli, co by mohlo zažehnout jiskru – Pak měl hodně přísná pravidla.“

„A co je venku kolem stodoly?“

„Vepředu je štěrkové parkoviště pro čtyři auta. Vpravo je les a potok. Vlevo je domek, ve kterém bydlí Pak se svou rodinou, a vzadu kůlna se skladištěm a elektrické vedení.“

„Děkuji vám,“ řekl Abe. „A teď nám popište typický průběh terapie. Co se dělo?“

„Vlezli jsme do komory poklopem. Já jsem obvykle šel jako poslední a seděl nejblíž u vchodu. Tam byla sluchátka interkomu, kterým se komunikovalo s Pakem.“ To znělo jako docela dobrý důvod, ale Matt ve skutečnosti chtěl být na kraji skupiny. Matky pacientů si povídaly, vyměňovaly si recepty na experimentální léčbu, vyprávěly si příběhy ze života. Je to bavilo, ale on byl jiný. Zaprvé byl doktor, který na alternativní terapie nevěří. Navíc nebyl rodič, a už vůbec ne rodič dítěte se zvláštními potřebami. Kéž by si s sebou mohl vzít časopis nebo papíry z práce, nějaký štít proti jejich věčným otázkám. Bylo ironií osudu, že tam chodil, aby mohl mít děti, ale kamkoli se otočil, říkal si, bože můj, chci já je vůbec? Tolik se toho může pokazit.

„Potom,“ pokračoval Matt, „přišlo natlakování. Simuluje to opravdový ponor.“

„Jaké to je? Pro nás, kteří se nikdy v žádné ponorce nepotápěli,“ řekl Abe a vysloužil si uznalé úsměvy několika členů poroty.

„Trochu jako když přistává letadlo. Cítíte tlak v uších a můžou vám zalehnout. Pak zvedal tlak pomalu, aby to bylo co nejmíň nepříjemné, takže to trvalo asi pět minut. Když jsme se dostali na jeden a půl násobek atmosférického tlaku – to je asi jako pět metrů pod hladinou –, nasadili jsme si kyslíkové helmy.“

Jeden z Abeových asistentů podal prokurátorovi průhlednou plastovou helmu. „Jako tahle?“

Matt si ji od Abea vzal. „Ano.“

„Jak to funguje?“

Matt se obrátil k porotě a ukázal na modrý latexový límec na spodní straně. „Tohle se dává kolem krku a dovnitř strčíte celou hlavu.“ Roztáhl límec jako rolák a helmu si nasadil, takže měl hlavu jako ve velké bublině.

„Potom hadičky,“ řekl Matt a Abe mu podal stočenou trubici z průhledného plastu. Rozmotala se a zdálo se, že je nekonečná, jako háďata, která měří tři metry, když se natáhnou.

„K čemu je tohle, pane doktore?“

Matt strčil konec trubice do otvoru v helmě, který měl u brady. „Tímhle se helma připojuje ke kohoutku s kyslíkem uvnitř komory. Za stodolou jsou na kohoutky napojené kyslíkové nádrže. Když Pak kyslík zapnul, proudil hadicemi do našich helem. Kyslík se rozpínal a plnil helmy, jako když se nafukuje míč.“

Abe se usmál. „Takže vypadáte, jako kdybyste si na hlavu nasadili akvárium.“ Porotci se zasmáli. Matt viděl, že mají Abea rádi, protože říká věci jednoduše a nechová se, jako by byl chytřejší než oni. „A dál?“

„To už je jednoduché. My čtyři jsme normálně dýchali a šedesát minut vdechovali stoprocentní kyslík. Po hodině Pak kyslík vypnul, my jsme si sundali helmy, potom se snížil tlak a šlo se ven,“ dovysvětlil Matt a sundal si helmu.

„Děkuji vám, pane doktore. Tenhle popis nám pomůže. A teď bych se rád dostal k tomu, proč tu dnes jsme, co se stalo šestadvacátého srpna minulého roku. Pamatujete si ten den?“

Matt přikývl.

„Promiňte. Musíte odpovídat slovně. Kvůli stenografu.“

„Ano.“ Matt si odkašlal. „Ano.“

Abe lehce přimhouřil oči a zase je doširoka otevřel, jako kdyby si nebyl jistý, jestli se má kvůli tomu, co přijde, tvářit omluvně, nebo nadšeně. „Řekněte nám svými slovy, co se ten den stalo.“

Místnost se v tu chvíli pohnula, téměř neznatelně, jak se všechna těla na lavici poroty nahnula o kousíček dopředu. Kvůli tomuhle sem všichni přišli. Nejen kvůli tomu masakru, i když ten tu byl taky – na fotografiích výbuchu a ohořelých zbytků vybavení –, ale taky kvůli dramatu celé té tragédie. Matt to vídal každý den v nemocnici: zlámané kosti, autonehody, zděšení z rakoviny. Lidi kvůli tomu brečeli, samozřejmě – kvůli bolesti, kvůli té nespravedlnosti a všem potížím okolo –, ale v každé rodině se našel člověk nebo dva, kterým tahle periferie utrpení dodávala energii, každá buňka jejich těla se rozvibrovala o něco vyšší frekvencí, probuzená z všední ospalosti každodenního života.

Matt shlédl na svou poničenou ruku, na palec, prsteníček a malíček trčící ze zarudlého pahýlu. Znovu si odkašlal. Svůj příběh odvyprávěl už mnohokrát. Policii, lékařům, vyšetřovatelům z pojišťovny, Abeovi. Ještě jednou, řekl si v duchu. Ještě jednou naposledy projde tím výbuchem, požárem, destrukcí Henryho hlavy. A potom už o tom nebude muset nikdy mluvit.

TERESA SANTIAGOVÁ

Byl to horký den. Takový, kdy se člověk zpotí už v sedm hodin ráno. Plné slunce po třídenním lijáku – vzduch byl těžký a prosycený vlhkostí, jako v sušičce plné mokrého oblečení. To ráno se na ponor vlastně těšila, protože bude úleva nechat se zavřít v klimatizované komoře.

Teresa někoho málem srazila, když vjížděla na parkoviště. Skupinka šesti žen s transparenty chodila sem a tam a blokovala cestu. Teresa zpomalovala a pokoušela se přečíst jejich transparenty, když jí někdo vkročil do cesty. Dupla na brzdu a sotva před tou ženou stačila zastavit. „Bože můj!“ vyhrkla Teresa, když vystoupila z dodávky. Žena pochodovala dál. Neječela, nezvedla prostředníček, ani se neohlédla. „Promiňte, ale co se to tady děje? Potřebujeme se dostat dovnitř,“ řekla jim Teresa. Samé ženy. Držely nápisy jsem dítě, ne pokusný králík; miluj mě, přijmi mě, netrav mě; šarlatánské praktiky = týrání dětí – všechny naškrábané velkými písmeny v základních barvách.

K Terese přistoupila vysoká žena se stříbrným mikádem. „Tenhle pruh pozemku je veřejný majetek. Máme právo tady být a zastavit vás. HBOT je nebezpečná praktika, neúčinkuje a jenom vašim dětem ukazujete, že je nemilujete takové, jaké jsou.“

Zezadu zatroubilo auto. Kitt. „Jsme tady dole. Kašli na ty debilní nány,“ řekla jí a ukázala k lesní cestě. Teresa zavřela dveře dodávky a jela za ní. Kitt nedojela daleko. Jenom k dalšímu místu na parkování, malé mýtině v lese. Přes husté listí Teresa viděla Miracle Creek po bouři, hnědou vodu, zvednutou hladinu, líný tok.

Matt a Elizabeth už tam byli. „Co to je sakra za lidi?“ zeptal se Matt.

Kitt se obrátila k Elizabeth. „Vím, že o tobě říkaly hrozné věci a že ti i vyhrožovaly vším možným, ale nikdy bych nečekala, že to vážně splní.“

„Vy je znáte?“ zeptala se Teresa.

„Jenom z internetu,“ odpověděla Elizabeth. „Jsou to fanatičky. Všechny mají děti s autismem a všude rozhlašují, že jejich děti jsou takové, jaké měly být, a že veškerá léčba je podfuk a zlo a zabíjí děti.“

„Ale HBOT nic takového není,“ namítla Teresa. „Matte, ty jim to můžeš říct.“

Elizabeth zavrtěla hlavou. „Nedá se s nimi vůbec mluvit. Nesmíme se tím nechat ovlivnit. Pojďte, nebo budeme mít zpoždění.“

Šli přes les, aby se demonstrantkám vyhnuli, ale nevyšlo to. Všimly si jich, doběhly je a blokovaly jim cestu. Ta se stříbrným mikádem měla leták s obrázkem hyperbarické komory v plamenech a s nápisem 43! nahoře. „Fakta: při HBOT došlo už ke 43 požárům, dokonce i k několika výbuchům,“ řekla jim. „Proč dáváte svoje děti do něčeho tak nebezpečného? Kvůli čemu? Aby měly častější oční kontakt? Aby míň plácaly rukama? Přijměte je takové, jaké jsou. Tak je Bůh stvořil, tak se narodily a –“

„Rosa ne,“ ohradila se Teresa a udělala krok dopředu. „Nenarodila se s mozkovou obrnou. Byla zdravá. Chodila, mluvila, milovala prolézačky. Jenomže onemocněla a my jsme ji nevzali do nemocnice včas.“ Ucítila, jak jí někdo stiskl rameno – Kitt. „Ona na vozíku být nemá. A vy mě kritizujete, odsuzujete mě za to, že se ji pokouším léčit?“

Stříbrovlasá žena odpověděla: „To mě mrzí. Ale náš cíl je promlouvat k rodičům autistických dětí, to je něco jiného –“

„Proč je to něco jiného?“ namítla Teresa. „Protože se s tím narodily? A co děti, které se narodí s tumory, s rozštěpy patra? Bůh to tak očividně chtěl, ale copak to znamená, že by jejich rodiče měli odmítat operace, ozařování, cokoli, co je uzdraví?“

„Naše děti ale jsou zdravé,“ opáčila ta žena. „Autismus není defekt, je to jenom jiná podoba bytí a jakákoli takzvaná léčba je šarlatánský nesmysl.“

„Jste si tím jistá?“ zeptala se jí Kitt a postavila se vedle Teresy. „Taky jsem si to myslívala, ale pak jsem si přečetla, že spousta dětí s autismem má trávicí obtíže, a proto chodí po špičkách – protahování svalů jim pomáhá od bolesti. TJ vždycky chodil po špičkách, tak jsem mu nechala udělat testy. Zjistilo se, že má silný zánět, a to nám nemohl říct.“

„A stejně je to s ní,“ řekla Teresa a ukázala na Elizabeth. „Vyzkoušela už mraky léčebných postupů a její syn se zlepšil tak moc, až doktoři říkají, že už nemá autismus.“

„Jo, o jejích ‚léčebných postupech‘ dobře víme. Její syn má velké štěstí, že je všechny přežil. Ne každé dítě dopadne tak dobře.“ Žena zvedla leták s obrázkem hořící hyperbarické komory a strčila ho Elizabeth až pod nos.

Elizabeth se uchechtla, zakroutila hlavou, přitáhla si Henryho blíž a vyrazila pryč. Ta ženská ji chňapla za ruku a prudce škubla. Elizabeth vyjekla a snažila se jí vytrhnout, ale žena ji svírala čím dál pevněji a nechtěla ji pustit. „Nenechám se od vás dál ignorovat,“ prohlásila. „Když s tím nepřestanete, stane se něco strašného. Za to vám ručím.“

„Hej, brzděte,“ řekla Teresa, postavila se mezi ně a plácnutím do ruky přiměla ženu ustoupit. Ta se obrátila k ní se zaťatými pěstmi, jako by ji chtěla praštit, a Teresa cítila, jak jí od ramen dolů po zádech přebíhá mráz. Napomenula sama sebe, aby nepanikařila, vždyť je to jenom matka s vyhraněnými názory, ne někdo, koho by se měla bát, a řekla: „Nechte nás projít. A hned.“

Demonstrantky po chvilce ustoupily z cesty. Potom znovu zvedly transparenty a začaly pochodovat v šišatém oválu.

Bylo to zvláštní, sedět u soudu a poslouchat, jak Matt popisuje totéž dění ráno před výbuchem. Teresa nečekala, že se jejich vzpomínky budou stoprocentně shodovat – dívala se ostatně na Zákon a pořádek a zas tak naivní nebyla –, ale i tak ji míra rozdílnosti znepokojovala. Matt zredukoval celé setkání s demonstrantkami na jedinou frázi – „diskuse o účinnosti a bezpečnosti experimentální léčby autismu“ –, aniž zmínil Teresiny poznámky o jiných onemocněních. Podstata debaty mu úplně unikla, anebo pro něj možná nebyla nijak důležitá. Hierarchie jednotlivých postižení – pro Teresu to byla zásadní věc, nad kterou se neustále trápila, a Mattovi na tom vůbec nezáleželo. Kdyby měl postižené dítě, viděl by to samozřejmě jinak. Dítě se zvláštními potřebami člověka nejenom změní; ono promění celou jeho bytost, přenese ho do paralelního světa s jinou gravitační osou.

„A co během toho všeho,“ doptával se dál Abe, „dělala obžalovaná?“

„Elizabeth se do toho nijak nezapojovala,“ odpověděl Matt, „což mi připadalo zvláštní, protože jindy o různých terapiích autismu mluvila hodně. Tehdy se jenom dívala na ten leták. Dole se na něm něco psalo a ona mhouřila oči, jako by se to snažila rozluštit.“

Abe podal Mattovi papír. „Je to tenhle leták?“

„Ano.“

„Přečtete, prosím, co je napsáno úplně dole.“

„ ‚Zabránit zažehnutí jisker uvnitř komory nestačí. V jednom případě došlo k výbuchu s oběťmi na životech, když začalo hořet mimo komoru pod přívodem kyslíku.‘ “

„ ‚Když začalo hořet mimo komoru pod přívodem kyslíku,‘ “ zopakoval Abe. „Není to přesně totéž, co se stalo Zázračné ponorce ještě tentýž den?“

Matt pohlédl na Elizabeth a zaťal čelisti, jako kdyby skřípal stoličkami. „Ano,“ odpověděl, „a vím, že jí to vrtalo hlavou, protože potom šla rovnou za Pakem a říkala mu o tom letáku. Pak nás ujistil, že tohle se nám stát nemůže, že nikoho ke stodole nepustí, ale Elizabeth pořád opakovala, jak jsou ty ženy nebezpečné, a nakonec ho donutila slíbit, že zavolá na policii a nahlásí vyhrožování, aby o tom existoval záznam.“

„A co v průběhu ponoru? Mluvila o tom?“

„Ne, mlčela. Vypadala duchem nepřítomná. Jako kdyby o něčem usilovně přemýšlela.“

„Třeba jako kdyby něco plánovala?“ zeptal se Abe.

„Námitka,“ ozvala se Elizabethina advokátka.

„Připouští se. Porota na tuto otázku nebude brát zřetel,“ řekl soudce, ale poněkud líným tónem. Úřední podoba „Jo, jasně, jasně“. Stejně na tom nezáleželo. Všichni už si to mysleli – ten leták vnukl Elizabeth myšlenku na založení požáru a obvinění protestujících.

„Pane Thompsone, poté co Zázračná ponorka explodovala přesně tak, jak upozorňovala obžalovaná, pokoušela se dotyčná znovu obrátit podezření na protestující?“

„Ano,“ potvrdil Matt. „Ještě ten večer. Slyšel jsem ji, jak říká vyšetřovateli, že si je jistá, že to udělaly ty demonstrantky, že musely rozdělat oheň venku pod přívodem kyslíku.“ Teresa to slyšela taky. Byla o tom na začátku přesvědčená, stejně jako všichni ostatní – demonstrantky byly hlavními podezřelými skoro týden –, a zůstávala na pochybách i po Elizabethině zatčení. Ještě ráno, když Elizabethina advokátka odložila svou úvodní řeč až poté, co prokuratura skončí dokazování, byla Teresa zklamaná, protože očekávala, že obhajoba vykreslí protestující jako skutečné vražedkyně.

„Pane Thompsone,“ pokračoval Abe, „co se to ráno dělo dál, po tom střetu s protestujícími?“

„Když skončil ponor, Elizabeth s Kitt odešly jako první a já jsem pomáhal Terese projet s Rosiným vozíkem přes les. Když jsme se dostali na parkoviště, Henry a TJ už seděli v autech a Elizabeth s Kitt stály na kraji paseky na opačné straně. Hádaly se.“ Teresa si to vybavovala – křičely, ale křičely šeptem, jako když někdo vede soukromou hádku na veřejnosti.

„Co říkaly?“

„Nebylo tomu moc rozumět, ale slyšel jsem, jak Elizabeth říká Kitt, že je ‚závistivá mrcha‘, a něco jako ‚taky bych se ráda celý dny povalovala a jedla bonbony, místo abych se starala o Henryho.‘ “ Teresa slyšela „bonbony“, ten zbytek ne. Matt ale stál blíž – jakmile tam přišli, všiml si něčeho na čelním skle svého auta a spěchal tam.

„Promiňte,“ ujišťoval se Abe. „Obžalovaná řekla o Kitt, že je ‚závistivá mrcha‘, a prohlásila, že by se ráda povalovala a jedla bonbony místo péče o svého syna Henryho – to všechno jenom několik hodin předtím, než Kitt a Henryho zabil výbuch. Je to tak?“

„Ano.“

Abe se podíval na fotky obou obětí a zavrtěl hlavou. Na chvilku zavřel oči, jako by se potřeboval vzpamatovat, a potom řekl: „Víte o nějakých dalších konfliktech obžalované s Kitt?“

„Ano,“ odpověděl Matt a podíval se zpříma na Elizabeth. „Jednou před námi na Kitt křičela a strčila do ní.“

„Strčila? Fyzicky?“ Abe nechal pusu otevřenou do O. „Povězte nám o tom.“

Teresa věděla, o čem bude Matt mluvit. Elizabeth a Kitt byly kamarádky, ale i tak mezi nimi panovalo skryté napětí, které občas vyvolávalo třenice. Jenom hašteření, nic vážného, až na jeden případ. Stalo se to po jednom z ponorů. Když všichni odcházeli, Kitt dala TJovi něco, co vypadalo jako tuba zubní pasty s obrázkem Barneyho.

„Pane jo, to je ten nový jogurt?“ zeptala se jí Elizabeth.

Kitt si povzdechla. „Ano, to je YoFun. A ano, vím, že není GFCF.“ Kitt se otočila k Terese a Mattovi. „GFCF znamená bez lepku a bez kaseinu. Je to autistická dieta.“

Elizabeth se zeptala: „TJ už ji nedodržuje?“

„Ale ano. Všechno ostatní má GFCF. Ale tohle je jeho oblíbené jídlo a je to jediný způsob, jak do něj dostat doplňky stravy. Jí to jenom jednou denně.“

„Jednou denně? Ale vyrábí se to z mléka,“ vyprskla Elizabeth a vyslovila „mléko“, jako kdyby říkala „hnůj“. „Primární složkou je kasein. Jak můžeš tvrdit, že jste bez kaseinu, když jí kasein každý den? Nemluvě o tom, že v tom jsou barviva. A není to ani organické.“

Kitt vypadala, jako by se měla co nevidět rozplakat. „A co mám dělat? Vždycky mi ty tabletky vyplivne, pokud je nepolyká s YoFunem. Tohle mu dělá radost. Navíc mi nepřipadá, že by ta dieta fungovala. TJ se vůbec nezlepšil.“

Elizabeth pevně stiskla rty. „Možná ta dieta nefungovala, protože jsi ji nikdy doopravdy nedodržovala. Bez znamená vůbec žádný. Já na Henryho jídlo používám zvláštní talíře a mám i jinou houbičku na mytí.“

Kitt vstala. „No, tak to já nemůžu. Mám další čtyři děti, kterým musím vařit a mýt nádobí. Snažím se, ale i tak je to dost těžké. Všichni říkají, ať dělám, co umím, a že vynechat většinu kaseinu je lepší než nic. Mrzí mě, že nedokážu být stoprocentní jako ty.“

Elizabeth svraštila obočí. „Neměla by ses omlouvat mně, ale TJovi. Lepek a kasein jsou pro naše děti neurotoxiny. I stopové množství narušuje mozkovou činnost. Pak se není co divit, že TJ pořád ještě nemluví.“ Zvedla se, řekla: „Pojď, Henry,“ a vyrazila.

Kitt se postavila před ni. „Počkej, nemůžeš přece jen tak –“

Elizabeth ji odstrčila. Nijak prudce, zdaleka ne tak, aby ji mohla poranit, ale Kitt se lekla. Všichni se lekli. Elizabeth pokračovala v chůzi a pak se otočila. „A mimochodem, mohla bys přestat lidem tvrdit, že ta dieta vůbec ničemu nepomáhá? Protože ji nedodržuješ a bezdůvodně lidi odrazuješ.“ Bouchla dveřmi od auta.

Když Matt celý příběh dovyprávěl, zeptal se ho Abe: „Pane Thompsone, stalo se i někdy jindy, že by se obžalovaná takhle přestala ovládat?“

Matt přikývl. „V den výbuchu, když se hádala s Kitt.“

„Tehdy když Kitt nazvala ‚závistivou mrchou‘ a řekla, že by se ráda celé dny povalovala a jedla bonbony místo péče o svého syna?“

„Přesně. Tentokrát to nebylo nic fyzického, ale naštvaně odtamtud odpochodovala, práskla dveřmi od auta, fakt hodně, zatúrovala a vycouvala tak rychle, že skoro nabrala moje auto. Kitt na ni zařvala, ať se uklidní a počká, ale…“ Matt zakroutil hlavou. „Vzpomínám si, že jsem měl obavy o Henryho, protože Elizabeth se rozjela hrozně rychle. Kvílely jí gumy.“

„A co bylo dál?“ zeptal se Abe.

„Zeptal jsem se Kitt, co se stalo a jestli je v pohodě.“

„A?“

„Vypadala dost rozhozeně, jako by měla na krajíčku, a říkala, že ne, že není v pohodě, že Elizabeth se na ni strašně zlobí. A pak říkala, že něco udělala a že musí vymyslet, jak to napravit, než se to Elizabeth dozví, protože kdyby na to přišla…“ Matt se zadíval na Elizabeth.

„Tak co?“

„Řekla mi: ‚Jestli Elizabeth zjistí, co jsem udělala, tak mě zabije.‘ “

PAK JU

V poledne soudce vyhlásil přestávku. Na oběd, kterého se Pak děsil, protože věděl, že doktor Čo – Janinin otec, který si říkal „doktor Čo“, přestože dělal akupunkturu a nebyl opravdový lékař – by trval na tom, že je pozve. Vnucená charita. Ne že by to Paka nelákalo – od té doby, co začaly přicházet účty z nemocnice, jedli jenom ramjon, rýži a kimčchi –, jenomže doktor Čo toho pro ně udělal už dost: každý měsíc jim půjčoval na nezbytnosti, převzal Pakovu hypotéku, zaplatil jim štědře za Maryino auto, platil jim elektřinu. Pak neměl jinou možnost než to všechno přijmout, dokonce i poslední doktorův výmysl – online sbírku v angličtině i v korejštině. Celému světu se dává na vědomí, že Pak Ju je zadlužený invalida žebrající o almužnu. Ne. Už ne. Pak řekl doktorovi, že mají jiné plány, a doufal, že je pan Čo neuvidí jíst v autě.

Když k němu vyrazili, uviděl, jak se na cestě přímo před nimi kolébá asi tucet hus. Čekal, že je Jang nebo Mary odeženou, ale ony šly prostě dál, strkaly ho na vozíku blíž a blíž jako bowlingovou kouli ke kuželkám. A ty husy – byly stejně nevšímavé, nebo možná jen líné. Až když se jeho vozík ocitl jen pár centimetrů od jedné z nich a málem do ní narazil, zakejhala a celé hejno se vzneslo do vzduchu. Jang s Mary kráčely dál vyrovnaným krokem, jako by se nic nestalo, a Pak měl co dělat, aby se nad tou lhostejností nerozkřičel.

Zavřel oči a soustředil se na dýchání. Nádech, výdech. Pomyslel si, jak je směšný – opravdu se naštval na svoji ženu a dceru za to, že si nevšímaly hus! Bylo by to legrační, kdyby to nebylo tak ubohé, ta jeho přecitlivělost ve vztahu k husám vyvolaná čtyřmi roky samoty.

Kirogi appa. Husí otec. Tak Korejci říkali mužům, kteří zůstali v Koreji, zatímco jejich ženy a děti odešly do zahraničí za lepším vzděláním, a kteří za nimi každý rok létali (nebo „migrovali“) na návštěvu. (Minulý rok, kdy alkoholismus a sebevražednost u sta tisíc husích otců v Soulu dosáhly alarmujících výšin, začali lidé mužům jako Pak – takovým, kteří si nemohou dovolit žádné návštěvy, a tak nikdy nelétají – říkat otci tučňáci, ale on už se tou dobou ztotožnil s husami a tučňáci ho na rozdíl od nich nechávali úplně klidným.) Pak neměl v plánu stát se husím otcem – chtěli odejít do Ameriky společně. Ale zatímco čekali na rodinné vízum, Pak se dozvěděl o baltimorské rodině ochotné sponzorovat jedno dítě a jednoho rodiče, kteří by s nimi bydleli zadarmo. Dítěti by zařídili místo na nedaleké škole výměnou za to, že rodič by pracoval v jejich prodejně potravin. Pak poslal Jang s Mary do Baltimoru a slíbil jim, že brzy dorazí za nimi.

Nakonec trvalo ještě čtyři roky, než dostali rodinné vízum. Čtyři roky strávil jako otec bez rodiny. Čtyři roky žil sám v maličké garsonce ve smutné, zanedbané „vile“ plné smutných, zanedbaných husích otců. Čtyři roky chodil do dvou prací sedm dní v týdnu, šetřil a spořil. Obětoval úplně všechno Maryinu vzdělání, její budoucnosti, a ta teď byla poznamenaná a nejistá, bez univerzity na obzoru. Místo seminářů a večírků chodila k soudu a na terapie.

„Mary,“ říkala Jang v korejštině, „musíš jíst.“ Mary zavrtěla hlavou a zadívala se z okna, ale Jang jí položila misku rýže do klína. „Aspoň pár soust.“

Mary se kousla do rtu a zvedla hůlky – váhavě, jako kdyby před sebou měla nějaké exotické jídlo a bála se ochutnat. Chytila jedno zrnko rýže a strčila si ho mezi rty. Pak si vzpomněl, jak jí Jang ještě v Koreji tenhle styl jídla ukazovala. „Když jsem byla ve tvém věku,“ říkala jí, „tvoje babička mě nutila jíst rýži po jednotlivých zrnkách, abych si to procvičila. Říkala mi: ‚Takhle máš pořád jídlo v puse, takže se od tebe čeká, že nebudeš mluvit, ale přitom nevypadáš jako prase. Žádný muž nestojí o ženu, která moc jí nebo moc mluví.‘ “ Mary se rozchechtala a zeptala se Paka: „Appo, jedla takhle omma, když jste spolu chodili?“ Pak jí odpověděl: „Rozhodně ne. Ještěže mám prasata rád,“ a všichni se smáli, dojídali večeři tak nemotorně a hlučně, jak jen dovedli, a střídali se přitom v chrochtání. Opravdu to bylo tak dávno?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Smrtící zázrak.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.