Se žlutou hvězdou v prázdném kupé

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Petr Vizina

Se žlutou hvězdou v prázdném kupé – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Věnováno mojí mamince

a dalším šesti milionům těch, kteří zahynuli.

© Petr Vizina, Lydia Tischlerová 2021

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2021

ISBN tištěné verze 978-80-7601-429-9

ISBN e-knihy 978-80-7601-447-3 (1. zveřejnění, 2021) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7601-448-0 (1. zveřejnění, 2021) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7601-446-6 (1. zveřejnění, 2021) (ePDF)

Úvod

Vzpomínky Lydie Tischlerové, britské psychoanalytické psychoterapeutky narozené za první republiky v tehdejší moravské Ostravě, se vymykají typickým válečným vyprávěním, která obyčejně začínají okupací a končí osvobozením. Jenomže žádný příběh se nevznáší ve vzduchoprázdnu, včetně těch nejděsivějších, k nimž bezpochyby patří historie holokaustu ve 20. století. Jaký vztah měli českoslovenští Židé k masarykovské republice? Doufali, že je Československo před Hitlerem ochrání? Tyto a další otázky mě napadaly, když Lydie vyprávěla o svém dětství v činžovním domě v centru hornického města, v rodině, která nijak zvlášť neprosperovala a kde se přirozeně mísila čeština s němčinou a sounáležitost se židovstvím byla spíše kulturní než náboženská.

Poznal jsem Lydii v létě 2019 jako vitální a lehce ironickou ženu, v jejíž češtině je stále cítit slezský přízvuk, přestože odešla, či spíše odletěla společně s dalšími válečnými sirotky do Británie s letkou bombardérů RAF v létě roku 1945. Později se vyškolila v dětské psychoanalýze u Anny Freudové, dcery Sigmunda Freuda, a po roce 1994 zakládala výcvik v psychoanalytické psychoterapii dětí a dospívajících u nás. Lydiiným světem byla po většinu jejího dosavadního života psychologie, přesně řečeno psychoanalýza, tedy obor, který si všímá všeho nevyřčeného, zamlčeného, snů a představ. Či jak Lydie říká, a dočtete se často v této knize, lidských fantazií, včetně těch obyčejně potlačených, násilných. Konečně povaha nacistického režimu se jasně projevila nikoliv v Hitlerově blouznění o velkém Německu, ale hlavně ve slovníku nenávisti, kterým jsou od nástupu nacistů k moci systematicky ponižování a dehumanizováni Židé. Nacistům se jejich násilné fantazie, které se týkaly Židů, bohužel povedlo realizovat ve vyhlazovacích táborech. Hrůza a smutek spojené s Osvětimí jsou středobodem této knihy.

Přípravy na tyto knižní vzpomínky znamenaly také shlédnutí dokumentu The Last Survivors (Poslední přeživší), který s Lydií Tischlerovou a dalšími přeživšími holokaustu pořídila BBC a vysílala je roku 2019 v den Památky obětí holokaustu, který každoročně připadá na 27. leden, tedy na výročí osvobození vyhlazovacího tábora v Osvětimi-Březince Sověty v lednu 1945.

Filmová kamera zachytila nejen ty, kdo vyhlazovacími tábory prošli, ale také jejich potomky. Nevyřčená traumata působila a stále ničivě působí v dalších generacích pamětníků holokaustu. Z dokumentu, v němž se ukazuje, že někteří nedokázali ještě půlstoletí po Osvětimi o své zkušenosti mluvit, zvláštním způsobem vystupují dva ze zpovídaných. Sochař Maurice Blick dokázal o zkušenosti „promluvit“ tím, že viděné ztvárnil. Lydia Tischlerová jako psychoterapeutka mluví věcně o poutu, kterým k sobě váže násilník svou oběť. O tom, že se z takového pouta dokázala vymanit. „Nepodařilo se jim ze mě udělat oběť,“ řekla mi Lydie Tischlerová o nacistech. Nebavili jsme se o metafyzických otázkách viny a trestu, ani o banalitě zla, jak vyhlazovací mašinérii po válce popsala Hanah Arendtová. Slovo odpuštění zní při vzpomínkách na vraždy milionů lidí nemístně, nepoužili jsme je ani jeden z nás. Přesto se Lydii Tischlerové podařilo vyvázat z pouta ke strůjcům násilí, které tragicky poznačilo osud její a statisíců dalších rodin za války. Dokázala vyjít z pekla holokaustu svobodná.

Tady by vyprávění Lydie Tischlerové mohlo skončit. Jenomže jako pro mnoho dalších, konec války pro ni znamenal především zmatek a starost o ty nejzákladnější věci. A také zklamání snu o mamince, které by se zázrakem podařilo Osvětim přežít. Nebo o tatínkovi, který by se v nové zemi dokázal prosadit a zbohatnout. Příběh psycholožky Lydie Tischlerové, která přežila holokaust, je portrétem historie, jež nikdy nevisí ve vzduchoprázdnu. Upozorněním, že největší tragédie začínají vlastně nenápadně, fantaziemi o násilí, slovníkem nesnášenlivosti a ponižování. A připomenutím, že odpuštění není sentimentální pocit, ale praktická obrana před zlem, které má moc člověka svírat ještě v generacích jeho potomků.

Rád bych poděkoval Davidu Holubovi, významnému českému psychiatrovi, který mě na příběh Lydie Tischlerové upozornil.

Petr Vizina

Prolog

Do Osvětimi jsem se přihlásila dobrovolně. Maminka i sestra byly totiž zařazené do transportu. Takových, kteří chtěli jet, nás bylo víc, a tak nakonec přidali vagon. Vlaky do Osvětimi přijížděly vždy v noci. Bylo tam oslňující světlo z reflektorů, všude elektrické dráty. Vojáci s bajonety a se psy. Věděla jsem a zároveň nevěděla, co mě v Osvětimi čeká. Sami sobě jsme zapírali, že tam jedeme, aby nás strčili do plynu. Lidi odtamtud museli posílat lístky, že se jim dobře daří. V Terezíně kolovaly pověsti, že v Osvětimi jsou plynové komory. Před odjezdem si tedy s ostatními dohodli kódy. Pokud budou dva křížky na levé straně, jsou v Osvětimi plynové komory. Pokud na pravé, v Osvětimi plynové komory nejsou. Jenomže když přišly lístky s křížky nalevo, lidi si říkali, že to musí být omyl. Psychické obrany jsou tak silné. Jinak by si člověk musel sám vzít život.

Jsem sice psycholožka, ale také praktický člověk. Než přišly transporty, někdo v Ostravě zařídil kurzy, jak balit batohy, aby se využil každý centimetr. V Terezíně jsem balila děvčatům, co jela do transportu. Dodnes ještě balím a každý se diví jak hezky. To jsou věci, které člověku zůstanou. Dodneška si pamatuji jednu holku v Terezíně, balila jsem jí batoh a ona si chtěla vzít do Osvětimi všechny své deníky. Jako praktický člověk jí říkám, že jí boty budou sloužit lépe. Hádaly jsme se, už nevím, která z nás to vyhrála. Když jsem sama do Osvětimi přijela, byla to jedna z prvních věcí, na které jsem si vzpomněla. Jestli přežila, nevím. Kdybychom byly věděly, tak se nehádáme… Druhá věc, která mi ve chvíli příjezdu vytanula na mysli, byla, jak maminka strašně trpěla na čistotu. Bylo nepopsatelné, jaká tam byla špína, jak tam páchl strach, doslova smrděl. Jenomže maminka přijela do Osvětimi dřív, v jiném vagonu. Mengele nás každého osobně prohlížel. Měla jsem na sobě dva kabáty, oblékli jsme si na sebe, co jsme mohli. Nalevo žiješ, i když to třeba není nadlouho. Vpravo jdeš přímo do plynu. Maminka bohužel šla napravo. Mengele se na mě podíval a řekl: „Stark wie ein Pferd“, tedy „silná jako kůň“, a poslal mě nalevo, stejně tak starší sestru Rutku. Když mě viděla v Osvětimi, v místnosti, kde nám všechno sebrali a oholili nás, měla téměř srdeční záchvat. Žila v domnění, že jsem zůstala v Terezíně. Pocit viny z toho, že ona přežila, zatímco maminka zahynula, sestru Rutku později téměř sežral zaživa. Podobně jako další, kdo přežili. Pocit viny se neřídí logikou. Měla jsem štěstí, že jsem se v pozdějším životě mohla věnovat psychoanalýze.

Pro nacisty jsme nebyli lidé. Wir waren nicht Menschen. Byli jsme podlidé. Wir waren Untermenschen. Pouze Hitler si mohl vymyslet slovo jako Untermensch. Proč Židé, Romové, Slovani patřili mezi Untermenschen? Dá se to vysvětlit tak, že tím Hitler mohl povýšit svůj vlastní árijský původ a zapřít své vlastní pocity méněcennosti, jimiž trpěl jako poražený v první světové válce a také jako neúspěšný malíř. Kdybych se identifikovala s tím, jak si mě cenili nacisté, byla bych opravdu méně než člověk. A kdybych se identifikovala s utrpením, které tahle nacistická představa o Židech jako podlidech vyvolala, stala bych se obětí. Ale nacistům se ze mě nikdy nepodařilo udělat oběť.

Předválečná Ostrava
(1929–1939)

Družný tatínek, domácká maminka

Narodila jsem se 1. ledna 1929 v Ostravě jako Lydia Folkartová do rodiny, která sestávala z mého tatínka, maminky a dvouapůlleté sestry Ruth. V širší rodině tetiček a strýčků byla ta naše nejméně prosperující. Tatínek měl šest sourozenců, všechno sestry. Maminka měla tři sestry a bratra. Tatínek byl písmomalíř a pocházel z Ostravy, kde v šestnácti letech převzal dílnu po svém otci. Přestože na jedno oko neviděl, dovedl nakreslit i bez pravítka rovnou čáru. Můj otec byl zavalité postavy, měl dost velké břicho, ale zároveň pružné nohy, výborně tancoval a cvičil gymnastiku jako člen Habonim, což byla židovská podoba tělovýchovného Sokola. Dovedl se naštvat, ale i když se na nás hněval, což bylo většinou u oběda, nikdy nás neuhodil, ačkoliv nám hrozil plácačkou na koberec. Nosil knír a vždy měl v ústech fajfku. Velkorysý snad až příliš, zdálo se mi jako dítěti, když mým kamarádům rozdal sladkosti. Čekala jsem, že jako dcera budu mít přednost. Později, jako dospělá, jsem tuhle tatínkovu vlastnost teprve ocenila. Nebyl v naší rodině strážcem disciplíny, ale tím, kdo se staral o zábavu. Nedělní rána jsme vždy se sestrou a tatínkem chodívali k tatínkovým rodičům na návštěvu. Nepamatuji se, co jsme u babičky a dědečka dělali, nejspíš jsme se sestrou dostaly něco k snědku. Pamatuji, že babička vždy mluvila o dědečkovi jako o Folkartovi, říkala mu tak. Myslím, že v rodině mých prarodičů z tatínkovy strany byla babička tím, kdo „nosil kalhoty“, jak říkáme v angličtině, tedy byla hlavou rodiny. Cestou domů jsme se vždy zastavili v cukrárně a mohly se sestrou sníst také něco na místě, k pozdější nelibosti maminky, která říkala, že si tím kazíme chuť k obědu.

Traduje se rodinná historka, že po mém narození tatínek utekl z domova. Zhrozil se narození druhé dcery, čekal totiž kluka. Snad to nebude tak překvapivé, když si uvědomíte, že byl jako jediný bratr se šesti sestrami celý život obklopený ženami. Tatínek byl po večerech málokdy doma, hrával v kavárně biliár.

Dědeček Folkart s vnučkami. Jediný vnuk, kterého má tatínkův otec, je ve Francii, jinak samé holky. Sedím po dědově levici. Ostrava, Střelnice, 1935.

Maminka se narodila v Hovězím na Valašsku mluvila čistou češtinou a měla rovněž krásné písmo. Do svatby byla sekretářkou a potom v domácnosti s námi dětmi, tedy se mnou a sestrou Rutkou. Byla středně vysoká, štíhlá, světle kaštanové vlasy sčesané dozadu, jak to tehdy bylo v módě. Maminka byla velmi citlivý člověk. Velkou pozornost věnovala čistotě a úklidu, což nejspíš není překvapující, když uvážím, jak omezený byl její životní prostor. Na rozdíl od společenského tatínka, neměla maminka, pokud vím, žádné přátele. Alespoň jsem nikdy nezažila, že by někoho navštívila, nebo že by někdo přišel na návštěvu k nám. Její společnost tvořily moje tety, které žily v Ostravě. Pamatuji si maminku jen z doby, kdy jsem byla dítě, neměla jsem šanci potkat ji jako dospělá. Vše, co vím o jejím životě, jsem se dozvěděla od mé starší sestry, která byla maminčinou důvěrnicí. Vím tedy od sestry, že maminka byla v neuspokojivém manželství dost nešťastná. V mé mysli je maminka neustále doma, dělá nějaké domácí práce, uklízí nebo vaří, šije, háčkuje a odpoledne si zdřímne. Vše, co umím rukama, jsem se naučila od ní. Byla zodpovědnou hospodyní, ženou v domácnosti, a vše dělala s velkou pečlivostí. Maminka ráda a hodně četla červenou knihovnu, občas chodila do opery. Nebyli jsme věřící, náboženští židé, ale každý páteční večer maminka rozsvěcela šábesové svíce. Vodila nás na procházky na střelnici, kousek od našeho domova. Maminka byla u nás doma tím, kdo udržuje disciplínu, nejpřísnějším trestem bylo, že se mnou nepromluvila ani slovo. Velmi jí záleželo na tom, co si o nás myslí druzí, znamenalo to pro ni, že je dobrá matka a my dvě dobře vychované. Hrála s námi deskové hry jako Člověče nezlob se nebo Halmu. Coby dítěti mi přišlo, že mám maminku spíš takovou staromódní, když jsem ji srovnala s maminkami svých kamarádek, které byly srdečnější a zábavnější. Vzpomínám na jednu příhodu, kdy jsem maminku zradila. Jely jsme spolu autobusem nebo tramvají a maminka lhala o mém věku, aby za mě nemusela platit jízdné. Ale mě je už šest a půl, protestovala jsem tehdy. V dětství jsem nesnášela maminčinu přísnost, nebo spíš to, co mi přísné připadalo, její přehnané požadavky. Jenomže právě za to jí vlastně mohu být celý život vděčná.

Maminka na fotce, kterou ještě za svobodna věnovala tatínkovi v roce 1917. Dochovaly se jen fotografie, které tatínek před válkou odvezl do Anglie. Toto je jedna z nich.

Sestra Ruth byla krasavice rodiny a měla mnoho obdivovatelů. Mezi nimi byl Milan, syn našich sousedů Misiačkových v Matiční ulici. Byli jsme s nimi zadobře, pan Misiaček byl pošťák, jeho žena mi dávala čerstvý chleba, který nám maminka zásadně nechtěla dát, protože podle ní nebylo zdravé jíst chleba čerstvý, a tak jsme vždycky museli jíst chleba den starý. Rutčiny husté, rozevláté vlasy byly jednou z věcí, které jsem jí záviděla. Zvlášť když jí matka na noc vlasy vždy vyztužila bavlněnými stužkami, aby ještě více vlály. Mám velmi málo vzpomínek na dobu, kdy jsme se sestrou byly malé. Pamatuji, že vždy dosáhla svého a bylo po jejím. Vždy byla vítězem v rozepři. Musela jsem jí strašně štvát, neustále jsem se jí držela za sukni, kamkoliv šla. Maminka trvala na tom, že mě sestra má vzít s sebou. Záviděla jsem své sestře, říkám tomu „bílá závist“, zrozená z obdivu. Chtěla jsem totiž umět to co ona. Neměly jsme mnoho společných zájmů, nepamatuji, že by kdy přišla do parku, kde jsem sedávala v písku a hrála kuličky. Měla jsem ovšem díky Rutce nejlepší šaty pro panenky. Skvěle šila a dokonce tvrdila, že ji to baví. Jako dospělé jsme porovnávaly naše vzpomínky z dětství. Zjistily jsme, že si téměř ve všem protiřečíme. Podle Rutky jsem byla dítě s vyřídilkou, zatímco ona byla velmi plachá. Na rozdíl od ní jsem prý byla oblíbená.

Tatínek vlastně nikdy pořádně nebyl doma. Přes den byl v práci, večer chodil hrát do kavárny biliár. Tehdy bylo dost běžné, že chlapi po večerech chodili do kavárny a nebyli doma. Se sestrou jsme tedy trávily většinu času samy s maminkou, pouze v neděli s námi tatínek chodil na návštěvu za svými rodiči. Tatínkova a maminčina rodina spolu, dodnes nevím z jakého důvodu, nemluvily. Mám podezření, že rodiče spolu moc dobře nevycházeli a myslím, že kdyby nepřišel Hitler, rozvedli by se. Nic bych za to nedala, že se brali, protože byla moje starší sestra na cestě, ale později jsem se dozvěděla, že se brát nemuseli. Rodiče měli naprosto odlišné povahy – maminka byla přesná, vlastně trochu obsesivní, například s holí narovnávala peřinu, až byla úplně napjatá. Velmi si potrpěla na čistotu. Takže třeba když jsem chodila do parku hrát kuličky, měla jsem od pinkání samozřejmě černý prst. Maminka se strašně zlobila: „Co řeknou ve škole, až tě tam pošlu s tak černým prstem?“ Co si pamatuji moc dobře, a to je možná můj první čichový vjem v životě, jak příjemně maminka voněla. Dodnes si dokážu vybavit maminčinu vůni.

Město mého dětství

Tatínek měl písmomalířskou dílnu, kam jsem za ním, už jako školní dítě, ráda chodila. Voněly tam barvy, byla to taková hezká špína, útulný nepořádek. Tatínek měl učedníka, jedna ze sester mu vedla obchod, a starala se o finance. Myslím, že maminka byla v manželství ta méně šťastná. Tatínek si vždy zábavu někde našel, čímž nemyslím, že by chodil za ženskými, ale byl společenštější. Maminka byla citlivější povaha a vlastně neměla žádné přítelkyně. Žila v kruhu svých sester. Pepi bydlela v Bílovicích, Růža a Lotti v Ostravě. Se Siegfriedem, maminčiným bratrem, jsme se tolik nescházeli, stylizoval se do hlavy rodiny. Vůči tatínkovi byl poněkud nepřátelský, strašně jej kritizoval. Později, už v Anglii, mi to tatínek vysvětloval. Hrál v tom roli nějaký kožich pro maminku, ale přesně si to už nevybavím. Každopádně u nás doma nikdy nebyla mezi rodiči velká harmonie. Neměli jsme koupelnu, ale na chodbě byl vodovod, i později, když jsme se přestěhovali do nájemního domu Fénix. V bytě byla kuchyň a dva pokoje. V malém pokoji spala moje sestra a maminčin šicí stroj. Do deseti let, tedy vlastně do začátku války, jsem spala v dětské posteli u nohou rodičů. Nikdy jsem vlastně nespala o samotě. Často jsem slyšela rodiče, jak se hádají o peníze. Tatínek podle všeho vydělával poměrně dobře, jenomže ještě podporoval své rodiče. Takže u nás vždycky nějaká ta koruna scházela.

Naše rodina byla nešťastná. Vždy jsem si lámala hlavu s tím, co naše rodiče přitahovalo jednoho k druhému. Díky ostravské archivářce Boženě Salomonicové jsem získala oddací list svých rodičů. Nebrali se z nutnosti a narychlo, jak jsem předpokládala. Svatba se konala v srpnu 1925 a Ruth se narodila deset měsíců poté, v červnu 1926. Rodiče nebyli nejmladší, matce bylo třicet, otec byl o čtyři roky starší. Nemám ponětí, jak se ti dva potkali, netuším, jestli jejich manželství byl dohodnutý sňatek. Oba museli mít pocit, že jim čas nehraje do karet. Cítila jsem mezi rodiči napětí, ale nebyla jsem je schopna vyslovit. Nejspíš to byl důvod, proč jsem, kdykoli to šlo, běžela hrát na hřiště do parku. Zajímavé bylo, že jsem své dětství vždy považovala za velmi šťastné, až teprve v analýze jsem se musela vyrovnat s realitou, že tak šťastné nebylo, plné závisti vůči těm, kdo měli víc než já, obzvláště vůči mojí sestřenici Erice. Nikdy se nedozvím, jak bychom spolu my dvě vycházely jako dospělé ženy. Zahynula buďto v Majdanku, nebo v Sobiboru. Když jsem se po mnoha letech zadívala na fotografii naší první třídy, opravdu nevypadám příliš šťastně. Společně jsme jako rodina vlastně něco podnikali jen málo, snad kromě léta, kdy jsme chodili na koupaliště v Hulvákách. Dokonce ani to jsme nepodnikali společně.Dopoledne jsme vyrazili, Rutka a já s tatínkem, a maminka za námi přišla později s obědem. Obvykle přinesla řízek s bramborovým salátem. V zimě nás tatínek brával na kluziště, které v létě sloužilo jako tenisový kurt. Vytěžené haldy nám výborně sloužily jako skluzavky. Biograf byl skvělý druh zábavy. Viděla jsem snad všechny filmy se Shirley Templeovou. Filmy s Charliem Chaplinem se promítaly na venkovním plátně.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Se žlutou hvězdou v prázdném kupé.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.