Přeložila:

ZUZANA SELEMENTOVÁ

Vi Keeland a Penelope Ward: Drzý kravaťák

Vydání první

Copyright © 2016 by Vi Keeland & Penelope Ward

Published by arrangement with Brower Literary & Management

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2422. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Stuck-Up Suit vydaného v roce 2016

Český překlad © 2021 Zuzana Selementová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Photographer: Tijana Vokovic

Cover designer: Letitia Hasser, RBA designs

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1554-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1555-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Vi Keeland

Penelope Ward

DRZÝ

KRAVAŤÁK

Tato kniha je věnována všem malým holčičkám, které si do tanečních vyberou neonově zelené šatičky, zatímco všechny ostatní jsou v něžně růžové.

Kapitola 1

Soraya

UŽ JSEM MĚLA PRAVOU NOHU VE VLAKU, ale v půlce kroku jsem ztuhla. Všimla jsem si, že je ve vagonu. Sakra! Seděl naproti mému obvyklému místu. Ucouvla jsem.

„Hele, dávejte bacha, kam šlapete.“ Nějakej kravaťák vyšplíchl svoje kafe a málem ho upustil, protože jsem odskočila od třetího vagonu, nepodívala jsem se dozadu a vrazila do něho. „Co blbnete?“

„Pardon!“ hodila jsem po něm rychlou omluvu a šla dál, přikrčená pod okénky vlaku, a uháněla po nástupišti ještě o pár vagonů dál. Na dveřích se rozsvítila červená světýlka a hlasitý bzučák ohlásil, že vlak se chystá k odjezdu. Skočila jsem do vagonu číslo sedm právě ve chvíli, kdy se dveře zaklaply.

Trvalo mi celou minutu, než jsem po běhu podél čtyř vagonů popadla dech. Měla bych zase hodit pár cviků v posilovně. Našla jsem si volné sedadlo ve směru jízdy a radši se usadila vedle někoho, než abych si vybrala z půl tuctu volných sedadel do uličky. Když jsem se posadila, muž vedle mě sklopil noviny a podíval se na mě. „Promiňte,“ omluvila jsem se, „nemůžu sedět opačně.“ Obě místa proti němu byla prázdná. Podle pravidel vlakové etikety jsem si sice měla zvolit jedno z nich, ale předpokládala jsem, že dává přednost pohodlnému sezení před pozvracením.

Usmál se. „Já taky ne.“

Zastrčila jsem si sluchátka do uší, zavřela oči a vydechla úlevou, jak se vlak dal do pohybu. Minutu nato mi někdo zlehka poklepal na rameno. Pasažér vedle mě ukázal na chlapíka stojícího v uličce.

Neochotně jsem si vytáhla sluchátko z jednoho ucha.

„Sorayo. Říkal jsem si, že jste to vy.“

Ten hlas.

„Ehmmm… Ahoj.“ Jak se jenom jmenuje? Aha, moment… Jak jsem mohla zapomenout? Mitch. Pištivý Mitch. Kvůli té katastrofě pořád ještě nemluvím se sestrou. Nejhorší. Rande. Naslepo. „Jak se vede, Mitchi?“

„Prima, a teď už úplně skvěle, když jsem vás potkal. Párkrát jsem vás zkoušel dohnat, ale musel jsem si špatně zapsat číslo, protože jste mi na žádnou textovku neodpověděla.“

Jojo. To určitě.

Přes kalhoty se podrbal v rozkroku. Na tenhle drobný klenot jsem málem zapomněla. Nejspíš to byl nervózní zlozvyk, ale pokaždé, když to udělal, jsem nedokázala odtrhnout oči od jeho ruky a měla jsem co dělat, abych se nerozchechtala. Pištivý Mitch se svrběním. Díky, ségra.

Odkašlal si. „Co kdybychom si pak dali někde kafe?“

Chlápek v obleku s kravatou vedle mě znovu sklopil noviny, podíval se na Mitche a pak na mě. Nedokázala jsem se přimět být na toho chudáka zlá; byl docela hezký.

„Ehm.“ Položila jsem ruku na rameno chlápkovi v obleku, který seděl vedle mě. „Nemůžu. Tohle je můj přítel Danny. Před týdnem jsme se dali zase dohromady. Viď, zlato?“

Mitchovi opadl úsměv. „Aha. Chápu.“

Falešný Danny se přidal. Položil mi ruku na koleno. „Já se dělit nebudu, kámo. Takže si dej pohov.“

„Nemusíš být hned tak drsný, Danny,“ zaškaredila jsem se na kravaťáka.

„Na tom nebylo nic drsnýho, kotě. Tohle bude drsný.“ Než jsem ho stačila zarazit, přitiskl mi rty na ústa. A nebylo to jen nějaké lehké líbnutí. Nezaváhal a jazykem mi zajel do pusy. Opřela jsem se mu dlaněmi o prsa a odstrčila ho od sebe. Hřbetem ruky jsem si otřela rty. „Promiň, Mitchi.“

„To nic. Ehm… pardon, že jsem vás vyrušil. Měj se, Sorayo.“

„Ty taky, Mitchi.“

Jakmile byl z doslechu, zamračila jsem se na Falešného Dannyho. „Proč jsi to sakra udělal, ty kreténe?“

„Kreténe? Před dvěma minutama jsem byl zlato. Tak se rozmysli, kočičko.“

„Ty máš teda kuráž.“

Neodpověděl a zalovil ve vnitřní kapse saka po bzučícím mobilu. „To je moje žena. Mohla bys být chvilku zticha?“

„Tvoje žena? Ty jsi ženatý?“ Vstala jsem. „Panebože, ty jsi ale fakt kretén.“

Nohy měl natažené dopředu a ani se nehnul, aby mě nechal projít, tak jsem je překročila. Když si přiložil mobil k uchu, vytrhla jsem mu ho z ruky a bez poslouchání promluvila do mikrofonu. „Váš manžel je naprostej debil.“

Hodila jsem mu telefon zpátky do klína a odešla na opačnou stranu, než kam zmizel Mitch.

A to je teprve pondělí, zatraceně.

Z takových sraček se skládá celý můj život. Potkávám kluky ze špatného rande. Chlápky, ze kterých se vyklubou ženáči.

Vydala jsem se do jiného vagonu, abych se nemusela znova dívat na „Dannyho“ ani na Mitche.

K mojí radosti tam nebylo tolik nabito a našla jsem i volné místo po směru jízdy. Sesula jsem se na sedadlo a krevní tlak mi okamžitě klesnul. Na okamžik jsem zavřela oči a nechala se ukonejšit pohupováním vlaku.

Z klidu mě vyrušil nevrlý mužský hlas. „Do prdele, Alane, dělej prostě svoji práci. Chci toho snad moc? Za co tě vlastně platím, když se musím postarat o každou zatracenou pitomost? Ty tvoje dotazy jsou na nic! Vymysli to a přijď za mnou, až budeš mít nějaké řešení, co by stálo za můj čas. Já na blbý otázky nemám náladu. I můj pes by asi přišel s něčím lepším, než co jsi teď dal na stůl ty.“

To je ale hajzl.

Ohlédla jsem se, abych se podívala na obličej, k němuž ten hlas patřil, a musela jsem se pro sebe zasmát. No samozřejmě! Samozřejmě. Žádný div, že si myslí, že může takhle srát na všechny. Když někdo vypadá takhle, lidi před ním nejspíš pořád padají na kolena, obrazně i doslova. Byl úžasný. Víc než úžasný, vyzařoval auru moci a peněz. Zvedla jsem oči v sloup… ale stejně jsem se nedokázala dívat jinam.

Ten chlápek měl na sobě upnutou proužkovanou košili, přes niž bylo dobře vidět, jak má vypracovanou postavu. Draze vypadající sako si položil na klín. Velké nohy měl obuté do černých špičatých bot, které vypadaly jako čerstvě vyleštěné. Určitě patřil k těm, co si nechají od lidí na letišti vyleštit boty a ani se na ně přitom nepodívají. Jeho nejpozoruhodnějším doplňkem však byl zlostný výraz na dokonalém obličeji. Přestal už telefonovat a tvářil se, jako když mu někdo načural do piva. Na krku mu pulzovala žíla. Rozzlobeně si prohrábl tmavé vlasy. Jo, jo. Přejít do tohoto vagonu byl rozhodně dobrý nápad, už kvůli tomu božímu pohledu. Tím, jak na všechny kolem sebe kašlal, bylo snazší ho okukovat. Když se vztekal, byl pěkně sexy. Něco mi ale říkalo, že se vzteká pořád. Byl jako lev – ten živočišný druh, který je lepší pozorovat zpovzdálí, protože jakýkoliv skutečný kontakt by mohl vést k nenapravitelné újmě.

Rukávy u košile měl ohrnuté, aby bylo vidět masivní drahé hodinky na pravém zápěstí. Pohrával si s nimi, posunoval je nahoru a dolů a s naštvaným výrazem zíral z okna. Působilo to jako zlozvyk z nervozity, což byla ironie vzhledem k tomu, kolik lidí asi muselo být nervózní z něho.

Mobil mu znovu zazvonil.

Zvedl ho k uchu. „Co je?“

Jeho hlas patřil k tomu druhu chraptivého barytonu, který mě vždycky zasáhne přímo mezi nohy. Z hlubokého sexy hlasu jsem pokaždé hotová. Málokdy se ale stává, aby hlas k někomu takhle pasoval.

Držel mobil v pravé ruce a tou druhou si dál hrál s kovovým páskem hodinek.

Cvaky cvaky cvak.

„Tak prostě bude muset počkat,“ zavrčel.

„Až tam budu, tak tam budu.“

„Která část z toho není jasná, Lauro?“

„Že se nejmenujete Laura? A jak se teda jmenujete, sakra?“

„Takže teda… Lindo… řekněte mu, že když nemůže počkat, ať se přeobjedná.“

Zavěsil a něco si polohlasně zamumlal.

Takoví lidé jako on mě fascinují. Myslí si, že jim patří svět jenom proto, že jim přály geny nebo se jim dostalo příležitostí, které je posunuly do vyšších společenských vrstev. Snubní prsten neměl. Vsadila bych se, že jeho den se skládá jen z činností, které dělá sám pro sebe. Drahé ranní espresso, práce, jídlo v luxusní restauraci, šukání bez lásky… Každý den znovu. A někdy mezi tím si nechá vyleštit boty nebo zajde na raketbal.

Tipla bych si, že je taky sobec v posteli. Ne, že bych ho kvůli tomu z postele vyhodila – ale stejně. Nemůžu říct, že bych někdy spala s někým tak mocným, jako byl tenhle chlap, takže nemám zkušenost, jak se to projevuje v ložnici. Většina kluků, s nimiž jsem randila, byli chudí umělci, hipsteři nebo objímači stromů. Můj život byl na hony vzdálený Sexu ve městě. Spíš to bylo něco jako Sex na vsi. Nebo sex a vši. Tomuhle panu Božskému bych ale jeden den nejspíš Carrie dělala docela ráda. Nebo v tomhle případě spíš panu Božskému Klackovi. Kurvapádně.

Moje malá fantazie měla však jednu chybku: nebyla jsem typ tohohle chlápka. Pravděpodobně letěl na submisivní nedomrlé blondýny z vyšší společnosti, a ne na boubelaté italské holky z Bensonhurstu s provokativními názory a pestrobarevnými vlasy.

Tmavé kadeře mi splývaly až nad zadek. Vypadala jsem jako kříženec mezi Elvírou – Vládkyní noci a princeznou Pocahontas, ale s velkým zadkem. Konečky vlasů jsem si každých pár týdnů barvila jinak, odstín záležel na náladě. Tenhle týden to byla královská modř, což znamenalo, že jsem v pohodě. Když byly červené, znamenalo to, že byste se mi měli radši vyhnout.

Z roztoulaných myšlenek mě vytrhlo zaskřípění zastavujícího vlaku. Pan Božský Klacek najednou vstal a vzduch okolo něho hned naplnil oblak drahé kolínské. Dokonce i jeho vůně byla nesnesitelně sexy a nadřazená. Spěšně došel ke dveřím a ty se za ním zavřely.

Tak, to by bylo. Je pryč. No, dokud to trvalo, byla to legrace.

Příští stanici jsem měla vystupovat i já, a tak jsem se vydala k týmž dveřím, jimiž právě vystoupil. Nohou jsem přitom narazila na něco jako hokejový puk, což mě přimělo podívat se na zem.

Srdce mi začalo tlouct rychleji. Pan Božský Klacek za sebou očividně zanechal kousek svého já.

Upadl mu telefon.

Jeho telefon, zatraceně!

Vyletěl z vlaku tak rychle, že mu musel přístroj vyklouznout z ruky. Zjevně jsem byla příliš zaujatá obdivováním jeho šťavnatého zadku, takže jsem si toho nevšimla. Zvedla jsem iPhone a připadalo mi, že mě pálí v ruce. Voněl jako on, ale ovládla jsem se, i když se mi chtělo přičichnout si k němu zblízka.

Leknutím jsem si přitiskla ruku k ústům. Kdyby byl můj život televizní show, právě v tomto okamžiku by režisér nasadil smích. Nikdo se na mě nedíval. Nikoho zřejmě nezajímalo, že mobil pana Božského Klacka teď mám já.

Co já s ním jenom udělám?

Strčila jsem ho do kabelky s leopardím vzorem a připadala si, jako bych v ní měla bombu. Vyšla jsem ze stanice nahoru na sluncem zalitý chodník Manhattanu. Cítila jsem, že telefon vibruje, jak přicházela upozornění na zprávy, a minimálně jednou dokonce zazvonil. Nedokázala jsem se ho znovu dotknout, dokud jsem si nedala kafe.

Zastavila jsem se u stejného pouličního stánku jako vždycky a pak jsem cestou do práce usrkávala svoji obvyklou kávu celé ty dva bloky. Zrovna ten den jsem šla pozdě, proto jsem se rozhodla odložit odhalení života pana Božského Klacka až na polední pauzu.

Když jsem dorazila ke svému psacímu stolu a vyndala jeho mobil z kabelky, zjistila jsem, že baterka svítí červeně, a tak jsem ho dala do nabíječky. Moje pozice asistentky redaktora populárního sloupku čtenářských dotazů samozřejmě nebyla prací snů, ale mohla jsem aspoň platit složenky. Sloupek Zeptejte se Idy, který fungoval už léta, vedla Ida Goldmanová. Ida se mě v poslední době snažila vychovat a nabídla mi, ať se pocvičím a zkusím si taky napsat pár odpovědí. Vybrané rady byly otištěny v novinách, další se objevovaly na Idině internetové stránce. Součástí mojí práce bylo sledovat přicházející dotazy a rozhodovat, které z nich mám šéfce předat.

Idiny rady byly vždycky citlivé a politicky korektní, zatímco můj přístup měl tendenci jít přímo k věci a v podstatě vynechat všechny kecy. Výsledkem bylo, že Ida moje odpovědi nikdy nepublikovala. Občas jsem neodolala a pokusila se odpovědět na některé z dotazů, které neprošly – na ty, jež by stejně skončily v redakčním odpadkovém koši. Někteří z těch lidí radu fakt potřebovali, a mně bylo líto ignorovat jejich prosby o pomoc.

Nedávno jsem zjistila, že si můj manžel doma tajně schovává porno. Co mám dělat? – Trisha, Queens

Skvělý! Investujte do dobrého vibrátoru. Až si užijete, zatímco on bude v práci, ujistěte se, že jste všechno dala zase zpátky na své místo.

Na večírku jsem se opila a pak se líbala s přítelem mojí nejlepší kamarádky. Teď na něj nemůžu přestat myslet. Cítím se strašně, ale myslím, že jsem se do něho zamilovala. Máte pro mě nějakou moudrou radu? – Dana, Long Island

Ano! Jste mrcha. Na shledanou příští úterý, Dano!

Můj přítel mě nedávno požádal o ruku. Řekla jsem ano. Je to ten nejmilejší a nejlaskavější muž, jakého jsem kdy poznala. Problém je, že briliant, který mi dal, je menší, než jsem čekala. Nerada bych zranila jeho city. Potřebovala bych najít zdvořilý způsob, jak vyjádřit svoje zklamání. – Lori, Manhattan

Zlato, Bůh má jistě totéž dilema ohledně Vás. P. S. Až vám snoubenec nakope ten váš sobecký zadek, dejte mu moje číslo.

Odpovědět na pár e-mailů upřímným a přímočarým způsobem mi vždycky dodalo potřebnou energii, abych se nastartovala do nového dne. Dopoledne rychle uběhlo. Kolem poledního byl mobil pana Božského Klacka už plně nabitý, a tak jsem si ho vzala s sebou do odpočinkové místnosti. Thajské jídlo jsem objednala pro obě dvě.

Když jsme dojedly, Ida odešla a poskytla mi tak skoro deset minut soukromí, abych mohla telefon projet. Naštěstí nebyl zaheslovaný. Nejdřív jsem vlezla do fotografií. Nebylo jich tam moc, a jestli jsem si myslela, že podle obrázků z alba budu schopná odhalit, jaký ten chlapík je, myslela jsem si to špatně. Na první fotce byl malý chlupatý bílý pejsek, nejspíš nějaký druh teriéra.

Další fotka ukazovala nahá ženská prsa se sklenkou šampaňského připlácnutou uprostřed. Byla velice bledá, dokonale okrouhlá a totálně umělá. Bleee. Pak tam byly další snímky malého psíka a dál fotky postarších žen, které vypadaly, že jsou na kurzu aerobiku. Co to, k čertu, je? Nemohla jsem si pomoct a hlasitě se smála. Poslední obrázek bylo jeho selfíčko s nějakou starou paní. Byl na něm oblečený víc ležérně, vlasy měl trochu rozcuchané a doopravdy se usmíval. Vypadal tam neuvěřitelně dobře. Bylo těžké uvěřit, že by to byl ten stejný nafoukaný chlap z vlaku, ale hezký obličej potvrzoval, že je to doopravdy on.

Ještě pět minut a budu se muset vrátit k práci.

V telefonu neměl e-mail, takže jsem otevřela adresář a rozhodla se zavolat tomu, koho měl jako první kontakt: Avery.

„ALE, ALE. GRAHAM MORGAN. To už je dlouho. Copak se děje? Už jsi prošel celý seznam a začínáš zase znovu od začátku? Pamatuješ si, že nepatřím mezi ty tvoje hračky, viď?“ V pozadí bylo slyšet troubení klaksonu a hluk dopravy, pak následovalo bouchnutí dvířek, které zvuky města ztlumilo. „K budově Langston. A nejezděte přes park. Zrovna kvetou třešně a já nechci mít před schůzkou nateklý obličej.“ Přestala poštěkávat na řidiče a vrátila se k telefonu. „Tak co je, Grahame?“

„Ehmm. Ahoj. Tady vlastně není Graham. Jmenuju se Soraya.“

„Sor… Cože?“

„So-ra-ya. Persky to znamená princezna. Ale já nejsem z Persie. Můj otec si jenom myslel, že…“

„To je fuk, jak se jmenujete, prostě mi řekněte, co chcete a proč mě připravujete o můj cenný čas. A proč mi voláte z mobilu Grahama Morgana?“

Graham Morgan. Dokonce i to jeho zatracené jméno bylo sexy. Sedělo mu.

„No, teda, já jsem ten mobil našla ve vlaku. Myslím, že patří tomu člověku, jehož jsem tam ráno viděla. Nějak před třicítkou, asi? Tmavé vlasy, ulíznuté dozadu, trošku delší, než kravaťáci obvykle nosí, nad límečkem se mu kapku vlní. Na sobě měl tmavomodrý proužkovaný oblek. A měl velký hodinky.“

„Fešák, arogantní a naprdnutej?“

Trošku jsem se zahihňala. „Jo, to je on.“

„Jmenuje se Graham Morgan a řeknu vám, kam byste mu mohla ten mobil přinést.“

Vylovila jsem z kabelky propisku. „Dobře.“

„Jste někde poblíž linky 1?“

„Docela blízko.“

„Prima, tak skočte na jedničku a jeďte až do centra. Projedete přes stanici Rector Street a vystoupíte na South Ferry Terminal.“

„Dobře. To zvládnu.“

„Až budete venku, zahněte doprava k Whitehallu a pak doleva na South Street.“

Tu oblast jsem znala, a tak jsem se snažila představit si budovy, které se v okolí nacházely. Byla to hodně komerční čtvrť. „Nebudu už pomalu u East River?“

„Přesně tak. Hoďte tomu debilovi mobil a zapomeňte, že jste ho někdy viděla.“

Telefon se odmlčel. No, tohle začíná být zajímavé.

Kapitola 2

Soraya

MĚLA JSEM V PLÁNU PŘEDAT telefon dnes dopoledne.

Ne, vážně, chtěla jsem to udělat.

Ale taky jsem měla v plánu dokončit vejšku. A cestovat po světě. Bohužel, nejdál, kam jsem se během posledního roku z města dostala, byl Hoboken, když jsem i se svým nevzdělaným zadkem náhodou usnula v příměstském vlaku.

S mobilem, bezpečně uloženým v boční kapse kabelky, jsem se posadila do vagonu číslo sedm, o jednu řadu dozadu a na opačnou stranu od pana Božského Klacka. Potají jsem po něm pokukovala, jak si čte Wall Street Journal. Chtěla jsem získat víc času, abych si toho lva mohla líp prostudovat. Vždycky mě fascinovala zvířata v ZOO, zejména způsob, jak reagovala na lidi.

Na další stanici nastoupila žena a sedla si přímo naproti Grahamovi. Byla mladá a délka její sukně hraničila s neslušností. Opálené nohy měla vypracované, holé a sexy, takže na nich na chvíli spočinuly dokonce i moje oči. Ale lev po nich neskočil. Spíš se zdálo, že si jí vůbec nevšiml, jen střídavě četl noviny a bezmyšlenkovitě si pocvakával s těmi svými obřími hodinkami. Rozhodně bych od něj čekala, že se projeví jako větší frajer.

Když jsme přijeli na jeho stanici, rozhodla jsem se, že mu mobil předám. Zítra. Na jednom dni přece nezáleží.

Po zbytek cesty jsem si prohlížela fotky v jeho mobilu, tentokrát ale důkladně. Věnovala jsem větší pozornost detailům v pozadí než hlavnímu tématu v popředí.

Jeho fotka s tou starou paní byla zachycená před krbem. Předtím jsem si toho nevšimla. Římsa nad krbem byla zastavěná tuctem rámečků s obrázky. Zvětšila jsem si ten z nich, který byl nejméně rozostřený. Byl na něm malý kluk a žena. Klukovi mohlo být tak osm devět let a na sobě měl nějakou uniformu. Žena – aspoň jsem si myslela, že je to žena – byla ostříhaná skoro na ježka. Ten kluk mohl být Graham, ale nebyla jsem si tím jistá. Málem jsem zapomněla vystoupit, jak jsem si zvětšovala na pozadí dalšího snímku to, co se ukázalo být pošťákem. Co to jenom dělám, k sakru?

Zatavila jsem se u svého obvyklého stánku a objednala si kafe. „Dám si velký, ledový vanilkový latte bez cukru se sójovým mlékem.“

Anil zavrtěl hlavou a pousmál se. Čas od času, když u jeho stánku stála dlouhá fronta žen, co vypadaly, jako že sem zabloudily při hledání Starbucksu, jsem cítila nutkání objednat si něco legračního. A nahlas. Obvykle jsem dostala minimálně jednu ženu, která se dala nachytat, že Anilův stánek nabízí nějaké extra speciality. Ve skutečnosti jste měli čtyři možnosti: černou kávu, s mlékem, s cukrem, nebo jít někam jinam – nenabízel ani cukerin. Hodila jsem do kasičky doláč a dostala svoje obvyklé černé kafe. Když jsem odcházela, zasmála sem se, protože jsem zaslechla, jak se jedna z těch žen ptá, jestli dělá taky frappuccino.

Po příchodu do práce jsem zjistila, že Ida je v mimořádně ohavné náladě. Fakt skvělý, sakra. Celý svět měl dojem, že Ida je milovaná americká instituce, a pouze pár vybraných jedinců znalo pravdu. Žena, která chrlila spousty sladkých rad, měla radost, když dusila lidi kolem sebe a chovala se k nim hnusně.

„Najdi mi číslo na hotel Celestine,“ nařídila mi místo pozdravu.

Zapnula jsem obrovský starý stolní počítač, na kterém mě nechávala pracovat. I na mobilu jsem měla mnohem rychlejší internet, ale nehodlala jsem vyplýtvat svoje data jen proto, že se odmítá přesunout do jednadvacátého století. Za pět minut jsem jí nesla číslo do kanceláře.

„Tady to je. Přeješ si, abych ti tam udělala rezervaci?“

„Vyndej z kartotéky cestovní složku.“

Podala jsem jí papíry a čekala, protože mi ještě pořád neodpověděla na moji otázku. Ida se probírala tlustou složkou, až našla malou přeloženou kartičku – takovou, jaké dávají v hotelu se jménem pokojské, která zrovna uklízí. Přečetla si ji a pak mi ji podala zpátky.

„Zavolej do hotelu. Řekni jim, že Margaritte vůbec neví, jak se uklízí pokoj. Když jsem naposledy bydlela v hotelu Celestine, koberec nebyl pořádně vyluxovaný a na stěně ve sprše zůstaly něčí černé vlasy.“

„Dobře…“

„Jmenuj konkrétně Margaritte a řekni, že si výslovně přeju, aby mi v pokoji uklízel někdo jiný. A pak je požádej o slevu.“

„Co když žádnou slevu nebudou chtít dát?“

„Tak mi přesto pokoj zamluv. Minule jsem měla perfektně uklizeno.“

„Chceš říct, že koberec ani sprcha nebyly špinavé?“

Podrážděně zavzdychala, jako bych pokoušela její trpělivost. „Ty jejich ceny jsou učiněná zlodějna. Nemíním platit čtyři sta dolarů za noc.“

„Takže bys chtěla, abych radši dala někoho vyhodit?“

Povytáhla jedno tlustě namalované obočí. „Chtěla bys to být radši ty?“

Jo. A tahle mrcha rozdává rady ohledně morálky.

NAŠTĚSTÍ PRO MĚ BYLA ZROVNA STŘEDA – den, kdy má Ida pravidelně každý týden schůzku s šéfredaktorem. Aspoň že jsem ji tak musela snášet jenom půl dne, než odešla a na rozloučenou mi zanechala celou stránku úkolů k vyřízení.

Objednat nové vizitky. (Ať jsou méně barevné než posledně, vedu rubriku, a ne cirkus.).

Aktualizovat blog. (Denní dopisy a odpovědi jsou ve žluté složce. Při psaní neimprovizujte. Ve sloupku Zeptejte se Idy nikdy neposkytujte pitomé rady, jako kdybyste chtěla rozveselit kámoše, který právě přišel o svého milovaného Jack Russell teriéra).

Zadejte účty do modré složky v QuickBook. (Berte všechny slevy, i když už mají po datu platnosti).

Pošlete smlouvy Lawrenceovi ke kontrole. K tomu nebyly žádné pokyny. Brzo jsem však zjistila proč. Přes každou stránku dokumentu napsala zářivě oranžovým fixem Směšné. Nepřijatelné.

Vyzvedněte věci z čistírny. (Lístek leží u mě na stole. Nezaplaťte, pokud na levém rukávu mého mohérového pláště zůstal flek. Co to vlastně je, ten zatracenej mohér?

Odpoledne má přijít zásilka z tiskárny. (Žádný dýško. Minulý týden měl kurýr deset minut zpoždění.).

Seznam pokračoval dál a dál. Měla jsem chuť ho okopírovat a dát do blogu pod poslední odpověď, kterou Ida poskytla nějaké paní, jež měla problémy se svým šéfem. A tak jsem si pustila muziku (Ida hudbu na pracovišti nedovoluje), chlápkovi se zásilkou z tiskárny dala dvacet doláčů z kasy na drobné výdaje, udělala si hodinovou pauzu s bosýma nohama na stole a ještě trochu si pohrála s mobilem pana Božského Klacka. Když jsem se tak přitom podívala na svoje nohy, musela jsem obdivovat Tigův poslední výtvor – dvě peříčka vytetovaná na pravém nártu a ovinutá okolo koženého náramku na kotníku. Úplná Pocahontas. Otok mi už splaskl, takže se musím stavit u něj v salonu, aby si mě mohl vyfotit a obrázek dát na nástěnku.

Už jsem skoro vyčerpala svůj měsíční datový limit, a tak jsem do Googlu vyťukala jméno Graham Morgan na jeho mobilu. Dost mě překvapilo, když mi vyhledávač nabídl víc než tisíc výsledků. Prvním z nich byla webová stránka firmy Morgan Financial Holdings. Klikla jsem na odkaz. Objevila se typická firemní webovka, velice úřední a neosobní. Seznam aktivit byl dlouhý přes celou stranu a zahrnoval všechno možné od realitky po investiční firmu. Působila dost staromódně. Vsadila bych se, že jeho táta si v podniku pořád ještě drží velkou rohovou kancelář a chodí tam každý pátek po golfu. Stránka také shrnovala společné téma podnikání – správa bohatství. Bohatí ať bohatnou. A kdo se stará o můj majetek? Aha, počkat. Správně. Žádný nemám. Ledaže byste počítali moje velká prsa. A o ta se momentálně taky nestará nikdo.

Klikla jsem na rubriku O nás a spadla mi brada. Na prvním obrázku byl samotný Adonis, Graham J. Morgan. Ten chlápek je vážně úžasný. Silný nos, ostře řezaná brada a oči v barvě rozpuštěné čokolády. Něco mi říkalo, že by mohl mít řecké předky. Olízla jsem si rty. Hrome. Pod fotkou jsem si přečetla jeho životopis. Dvacet devět let, absolvoval Wharton, svobodný, bla bla, bla. Jedinou věcí, která mě překvapila, byla věta na úplném konci: Pan Morgan založil Morgan Financial Holdings před pouhými osmi lety, a přesto jeho různorodé klientské portfolio úspěšně soupeří s nejstaršími a nejúspěšnějšími investičními firmami v newyorském City. Koukám, že jsem se ohledně toho táty zmýlila.

Setřela jsem ukápnutou slinu z klávesnice a přejela jsem na rubriku Tým. Obsahovala třicítku různých ředitelů a manažerů. Taky tady se dalo najít společné téma. Všichni byli příšerně vzdělaní a zamračení. Až na jednoho odpadlíka, který se na svojí úřední fotce usmíval. Ben Schilling, což byl zřejmě vedoucí marketingu. Náhled do života firmy už mě začínal nudit, ale ještě se mi nechtělo pustit se do vlastních úkolů, proto jsem se znovu podívala do Grahamových kontaktů. Minula jsem jméno Avery a uvažovala, jestli pan Božský Klacek nasírá výhradně ženy. Pár řádků pod Avery jsem narazila na první mužské jméno: Ben. Hmmm. Bez rozmýšlení jsem naťukala textovku.

Graham: Tak co je?

Vzrušeně jsem sledovala, jak na displeji poskakují tři puntíky, což znamenalo, že píše odpověď.

Ben: Dělám na té prezentaci. Budu ji mít hotovou ráno podle plánu.

Graham: Fajn. Řekni Lindě, ať mi tě dá do kalendáře.

Aspoň že si já pamatuju její jméno správně. Dívala jsem se, jak se tři puntíky rozběhly a pak zastavily. Pak začaly poskakovat znovu.

Ben: Řekl bych, že Linda už asi nikdy nepřijde. Po tom, co se stalo včera na poradě.

No vida, jak se nám to pěkně rozjíždí. Posadila jsem se rovně.

Graham: Včera na poradě se toho stalo víc. Co máš přesně na mysli?

Ben: Noooo… Myslím tím, jak jsi na ni řval Máte padáka a koukejte vypadnout z mýho kanclu.

Ten chlap je doopravdy hajzl. Někdo by mu měl dát pořádnou lekci. Otevřela jsem webový prohlížeč Safari a znovu najela na posledně navštívenou stránku. Asi v půlce jsem našla, co jsem hledala. Meredith Klineová, manažerka osobního oddělení.

Graham: Možná jsem to kapku přehnal. Budu celý odpoledne na jednání. Mohl bys zajít za Meredith a říct jí, ať dá Lindě měsíční odstupné?

Ben: Jasně. Určitě to ocení.

Kdyby to bylo příliš, Ben by mohl mít podezření.

Graham: Já ocením, když mě nedá k soudu. Co ocení ona, to mě nezajímá.

Usoudila jsem, že jsem zašla dost daleko, a tak jsem hodila telefon do kabelky dřív, než bych napáchala nějaké další škody. Zítra ho vrátím. A už se těším, až se s tím blbcem setkám osobně.

Kapitola 3

Soraya

PODLE CEDULE DOLE V HALE zabírala firma Morgan Financial Holdings celé dvacáté patro. Čekala jsem na výtah a žaludek se mi kroutil. Protože jsem byla zrovna po snídani, bylo mi jasné, že je to z nervů, což mě dost naštvalo.

Proč mě znervózňuje představa, že se s tím idiotem mám setkat tváří v tvář?

Kvůli tomu jeho vzhledu.

V hloubi duše jsem věděla, že je to proto, jak vypadá, a to bylo absurdní. Nejsem povrchní člověk, přesto si část mého já nedokázala pomoct a nad tím pitomcem málem omdlévala. Tahle moje část by ale teda zrovna teď měla sklapnout.

Výtah cinknul a dveře se otevřely, abychom já a nějaký postarší byznysmen mohli nastoupit. Dveře se zavřely a byli jsme tam jenom my dva. Zadívala jsem se na vytetovaná peříčka na svém kotníku, abych odvrátila pohled, protože ten chlap se začal drbat v rozkroku. Proč jsem magnet na chlapy, co se přede mnou drbou na koulích? Výtah zaplaťpánbůh dorazil do dvacátého poschodí. Vystoupila jsem a nechala toho chlapa, ať pokračuje ve své krasojízdě v soukromí.

Nad dvojitými dveřmi z čirého skla visela černá tabule se zlatými písmeny tvořícími nápis Morgan Financial Holdings. Zhluboka jsem se nadechla, uhladila si krátké červené šaty a prošla dovnitř. Jo, na tuhle akcičku jsem se naparádila. Nesuďte mě.

Mladá zrzavá recepční se na mě usmála. „Můžu vám nějak pomoct?“

„Ano, přišla jsem za Grahamem Morganem.“

Zatvářila se, jako by se mi chtěla vysmát. „Pan Morgan vás očekává?“

„Ne.“

„Pan Morgan nepřijímá nikoho, kdo nemá předem sjednanou schůzku.“

„No, mám něco, co je pro něho velice důležité, takže bych se s ním opravdu potřebovala sejít.“

„Jak se jmenujete?“

„Soraya Venedetta.“

„Mohla byste mi vaše příjmení hláskovat? Vendetta? Jako vendeta proti někomu?“

„Ne, je to Ven-E-detta. Uprostřed je tam E. V-E-N-E-D-E-T-T-A.“ Kdybych dostala niklák pokaždé, kdy někdo zvrtá moje příjmení… no, byla bych bohatší než Graham J. Morgan.

„Dobře, slečno. Takže jestli chcete, můžete se tady posadit. Až pan Morgan přijde, zeptám se ho, zda by byl ochoten vás přijmout.“

„Děkuju.“

Uhladila jsem si šaty a posadila se na plyšovou pohovku z mikrovlákna, postavenou uhlopříčně proti recepci.

Že tu pan Božský Klacek ještě nebyl, mě nepřekvapilo, protože jsem ho ráno neviděla v jeho obvyklém vlaku. Uvažovala jsem, jak dlouho budu muset čekat; vzala jsem si volno jenom na půl dne a musela jsem být zpátky u Idy hned po polední přestávce.

Bezmyšlenkovitě jsem listovala v nějakých finančních časopisech a málem jsem zapomněla vzhlédnout, když se dveře otevřely. Srdce mi začalo bušit, protože to byl Graham. Tvářil se naštvaně jako vždycky. Vyfikl se do černých kalhot a sněhobílé košile, u níž si vyhrnul rukávy, takže mu na zápěstí byly vidět ty jeho blýskavé hodinky. V jedné ruce držel vínově červenou kravatu, ve druhé notebook. Když prošel okolo, závan jeho omamně vonící kolínské mě okamžitě zasáhl jako rána do nosu. Díval se přímo před sebe, mě ani ničeho jiného si nevšímal.

Recepční se na něj rozzářila: „Dobré ráno, pane Morgane.“

Graham neodpověděl. Prostě jenom vydal jakési sotva slyšitelné zabručení a spěchal dál, až zmizel v chodbě.

Doopravdy.

Podívala jsem se na ni. „Proč jste mu neřekla, že se s ním chci setkat?“

Zasmála se. „Pan Morgan vždycky ráno potřebuje čas, než se zadaptuje. Nemůžu na něj vybafnout, že na něj čeká neohlášená návštěva hned ve vteřině, co vejde do dveří.“

„No dobře, ale jak dlouho bych teda měla čekat?“

„Tak asi za půl hodinky se zeptám jeho sekretářky.“

„Děláte si legraci?“

„Rozhodně ne.“

„To je prostě směšné. Trvalo by mi to nanejvýš dvě minuty. Nemůžu tady čekat celé dopoledne. Přišla bych pozdě do práce.“

„Slečno Vendetto…“

„Ven-E-detto…“

„Venedetto. Promiňte. Máme tady jistá pravidla. Pravidlem číslo jedna je, že pan Morgan nesmí být po příchodu nijak rušen, pouze s výjimkou, že má po ránu důležité jednání.“

„Co přesně by se stalo, kdybyste ho vyrušila?“

„To bych nechtěla zjišťovat.“

„No, já jo.“

Vstala jsem z pohovky a vyrazila do chodby, zatímco zrzka cupitala za mnou.

„Slečno Venedetto. Nevíte, co děláte. Okamžitě se vraťte! Myslím to naprosto vážně!“

Zastavila jsem se u tmavých dveří z třešňového dřeva, na nichž visela tabulka s vyrytým jménem Graham J. Morgan. Žaluzie na prosklených panelech kolem dveří byly úplně zatažené.

„Kde je jeho sekretářka?“

Ukázala na prázdný psací stůl naproti jeho kanceláři. „Obvykle sedí tamhle, ale dnes se tu ještě neobjevila. Což je o důvod víc, proč ho teď nemůžu vyrušovat, protože se kvůli tomu nejspíš zlobí.“

Ohlédla se po další zaměstnankyni, jež pracovala ve vedlejší kóji. „Nevíš, proč tu Rebecca ještě není?“

„Rebecca tady skončila. Personálka za ni teď hledá náhradu.“

„No skvělý,“ zafuněla dopáleně recepční. „Vydržela tady kolik… dva dny?“

Žena se zasmála. „To ujde, když uvážíš…“

Co je ten Graham Morgan, k čertu, za člověka? A co si o sobě vlastně myslí?

Najednou mě zaplavil adrenalin. Došla jsem k prázdné recepci a zmáčkla tlačítko interkomu, označené písmeny GJM.

„Kdo si myslíte, že jste, do prdele? Čaroděj ze země Oz? Na audienci ke královně Alžbětě bych se určitě dostala snáz.“

Strach v očích recepční byl víc než zřetelný. Pochopila však, že už je pozdě, a tak zůstala stranou a přihlížela vývoji situace.

Skoro celou minutu se nic nedělo. Pak se ozval jeho hluboký, pronikavý hlas. „Kdo je tam?“

„Jmenuju se Soraya Venedetta.“

„Venedetta,“ zopakoval zřetelně moje jméno. Neuniklo mi, že na rozdíl od všech ostatních řekl moje jméno správně.

Protože dál nepokračoval, zmáčkla jsem tlačítko znovu. „Trpělivě jsem čekala, až vás budu moct navštívit. Ale vy si tam nejspíš honíte péro, nebo co. Všichni tady jsou z vás bez sebe strachy, takže vám nikdo nechce říct, že jsem tu. Mám něco, co asi hledáte.“

Opět se ozval jeho hlas: „Ale, opravdu?“

„Ano. A nehodlám vám to dát, dokud neotevřete ty dveře.“

„Dovolte, abych se vás na něco zeptal, slečno Venedetto.“

„Ano?“

„Ta věc, kterou podle vás hledám. Je to lék na rakovinu?“

„Ne.“

„Je to originál Shelby Cobra?“

Co?

„Ehm… ne.“

„Tak v tom případě se mýlíte. Neexistuje nic, co byste mohla mít a co hledám, co by vám ty dveře otevřelo a stálo by mi za to, abych s vámi jednal. Nyní prosím opusťte toto poschodí, nebo vás dám vyvést ochrankou.“

Do prr. Stejně bych s tím debilem už nechtěla jednat. Od této chvíle jsem s ním už nechtěla mít nic společného, a proto jsem se rozhodla, že mu tam ten jeho pitomý telefon nechám. Popadla jsem vlastní mobil a něco mě napadlo. Dárek na rozloučenou. Fofrem jsem se třikrát vyfotila: jednou svůj výstřih s velkým prostředníčkem uprostřed, podruhé svoje nohy a potřetí zadek. Pak jsem mu do telefonu uložila svoje číslo pod jménem Není zač blbečku. Záměrně jsem se rozhodla neukázat svůj obličej, protože jsem nechtěla, aby mě mohl ve vlaku poznat.

Odeslala jsem všechny tři fotky a doprovodila je na závěr textovkou.

Tvoje matka by se za tebe měla stydět.

Podala jsem recepční jeho mobil a řekla: „Zajistěte, aby dostal zpátky svůj telefon.“

Pak jsem odtud vznešeně odplula, třebaže jsem se cítila dost poražená a hodně rozzlobená.

Když jsem přišla zpátky do práce, nálada se mi ještě zhoršila. Jedinou dobrou věcí bylo, že Ida měla nečekané jednání mimo kancelář, takže jsem se s ní nemusela potkat. Využila jsem té výhody a odešla o hodinu dřív.

Z práce se mi ještě nechtělo domů, a tak jsem se zašla podívat za Tigem a jeho ženou Delií. S Tigem jsme byli už od malička nejlepší kamarádi, vyrůstali jsme vedle sebe. Tig a Del společně vlastnili tetovací salon Tig’s Tattoo and Piercing na Osmé Avenue.

Slyšela jsem, jak v rohu bzučí Tigovy jehly; měl tam právě zákazníka. Tig se věnoval kérkám a Del zase dělala piercingy. Vždycky, když jsem byla v  rozkolísané náladě, měla jsem sklony k impulzivním rozhodnutím. Už předem jsem se rozhodla, že si pak doma večer obarvím konce vlasů na červeno, ale to mi nepřipadalo dostatečně uspokojivé.

„Del, chci, abys mi udělala piercing do jazyku.“

„Padej vodsuď.“ Odmítavě mávla rukou. Moje změny nálad už dobře znala.

„Myslím to vážně.“

„Říkala jsi, že si piercing nikdy nedáš dělat. Nechci, abys mi sem pak přišla a nadávala mi, až si to rozmyslíš.“

„No, už jsem si to rozmyslela. Chci piercing.“

Tig nás zaslechl a na vteřinku se přestal věnovat svému zákazníkovi. „Já tě znám. Dneska se ti muselo stát něco hnusnýho, že z ničeho nic chceš mít piercing v jazyku.“

Zhluboka jsem vydechla. „Jo, něco hnusnýho.“

Odvyprávěla jsem jim pak celý příběh od toho, jak jsem našla Grahamův mobil, až po jeho dnešní hrubost po interkomu.

Tig mi přes zvuk jehel odpověděl. „Tak se na to vykašli. Už se s tím hajzlem nemusíš setkat. Dostal tě. Tak ho prostě vymaž z paměti.“

Bylo mi jasné, že má Tig pravdu. Nemohla jsem pochopit, proč na mě Grahamovo odmítnutí tolik zapůsobilo. Dnes večer jsem to ale nehodlala přehnaně rozebírat, ani to dávat do souvislosti se svými problémy s odmítnutím ze strany otce. Možná jsem jenom očekávala příjemné překvapení, a nikoliv totální zklamání.

Něco mi ale bránilo se na to prostě vykašlat. Doufala jsem, že o Grahamovi zjistím ještě něco víc, a teď už to neklapne. Nechápala jsem, proč mi to připadalo tak důležité, a dokud na to nepřijdu, budu si to muset vybít sama na sobě.

„Stejně chci, abys mi udělala piercing do jazyku.“

Zvedla oči v sloup. „Sorayo…“

„No tak, Del. Prostě to udělej.“

Cestou vlakem domů mě jazyk pořádně pálil. Když jsem si četla seznam pokynů pro následnou péči, musela jsem se pro sebe zasmát.

Nelíbejte se ani se nevěnujte jiným orálním aktivitám, dokud se vám místo úplně nezahojí.

Jo… to nebude žádný problém, protože nemám nikoho, kdo by se se mnou takových aktivit zúčastnil. Všechny ostatní pokyny mi také připadaly snadné splnit, až jsem došla k tomu poslednímu.

Nepijte kyselé nebo alkoholické nápoje, dokud se rána bude hojit.

No, kruci. To jsem si teda pěkně naběhla, když jsem si nechala udělat piercing do jazyku zrovna ten večer, kdy jsem doopravdy potřebovala utopit svoje trápení v nějakém chlastu.

Když jsem přijela domů, shodila jsem ze sebe oblečení a začala se připravovat, že si obarvím konce vlasů na červeno, což znamenalo, že se nacházím v tom nejhorším možném duševním stavu. Zrovna když jsem si pomyslela, že přesně vím, jak tenhle večer skončí, stalo se to poslední, co jsem čekala.

Kapitola 4

Graham

CELÝ DEN MĚ ZAMĚSTNÁVALY KÉRKA s peříčky a kozy bez obličeje. A co hůř, obojí na mě mluvilo.

Ze všech posranejch věcí na světě, které mi mohla napsat k fotkám svého těla, si vybrala tato slova. Musela poslat zrovna tu zprávu, která mě dostala a totálně mi zkurvila den. Možná dokonce celý týden.

Tvoje matka by se za tebe měla stydět.

Jdi do háje, Sorayo Venedetto. Jdi do háje, protože máš pravdu.

Ta podivná holka se mi dostala pod kůži.

Do interkomu řekla svoje jméno jenom jednou, ale nemohl jsem ho zapomenout. Přitom mi normálně jdou jména jedním uchem dovnitř a druhým zase ven.

Soraya Venedetta.

No, technicky vzato její jméno znělo Soraya Není zač blbečku Venedetta.

Jak vlastně přišla k mému telefonu?

Ta její zpráva mě nepřestávala pronásledovat a musel jsem si ji číst pořád dokola.

Tvoje matka by se za tebe měla stydět.

Pokaždé jsem dostával větší a větší vztek, protože jsem v hloubi duše dobře věděl, že pravdivější vyjádření neexistuje. Moje matka by se za mě styděla za to, jak se běžně chovám k lidem. Každý se vyrovnává s tragédií jinak. Po mámině smrti jsem se rozhodl vytěsnit lidi ze svého života a svoji veškerou energii zaměřit na vzdělání a kariéru. Nechtěl jsem už nic cítit, nechtěl jsem mít k nikomu žádný vztah. Nejsnadnějším způsobem, jak toho dosáhnout, bylo lidi odstrašit. Jestli být hajzl je formou umění, pak jsem ho zvládl s diplomem. Čím jsem byl úspěšnější, tím to šlo snadněji.

Bylo úžasné, co všechno člověku s mým postavením a vzhledem projde. Skoro nikdo moje kecy nezpochybnil ani se nad nimi nepozastavil. Lidi to prostě přijali. Za všechny ty roky v podnikání se mnou ani jeden člověk nepromluvil tak jako dnes Soraya Venedetta. Ani jeden.

Ačkoliv na mě její řízný projev v interkomu zapůsobil, skoro jsem na ni pak zapomněl. Až do chvíle, kdy mi na dveře zaklepala recepční Ava a přinesla mi můj mobil.

A teď, o několik hodin později, jsem tu ještě pořád seděl, úplně posedlý hlubokým poznáním, které vyvolala Sorayina slova. A posedlý také těmi prsy, překypujícími z výstřihu šatů ďábelsky rudé barvy.

To sedělo.

Soraya Venedetta byla takový malý ďábel.

Způsobila, že jsem se nedokázal soustředit na práci, a tak jsem zrušil schůzku, kterou jsem měl odpoledne mít, a odešel jsem z kanceláře.

Doma jsem si sedl na pohovku, popíjel koňak a pokračoval v přemítání. Můj vestík, teriér Blackie, vycítil, že mi něco je, a tak si mi sedl k nohám, a ani se nepokoušel mě přimět, abych si s ním hrál.

Ze svého apartmá v Upper West Side jsem měl vyhlídku na panoráma Manhattanu. Teď už byla tma a světla města ozařovala noční oblohu. Čím víc jsem toho vypil, tím zářivější se mi zdála a tím víc mizely moje zábrany.

Kdesi v tomhle velkém městě byla Soraya, spokojená s tím, co udělala, aniž by tušila, jak mě přitom zničila.

Znova jsem se zadíval na fotku vytetovaných peříček na její noze a napadlo mě, že neukázala tvář prostě proto, že je nejspíš pekelně ošklivá. Při tom pomyšlení se kamenně chladným, prázdným prostorem obýváku rozlehl můj smích. Přál jsem si dozvědět se, jak vypadá. Přál jsem si, abych byl ty dveře kanceláře otevřel a mohl se jí vysmát do obličeje.

Váhal jsem s prstem nad jejím jménem Není zač blbečku. Přál jsem si, aby se cítila tak bídně, jako jsem se cítil já. Nepřišlo mi to mimo. A tak jsem to udělal. Odpověděl jsem jí na její textovku.

Moje matka je sice mrtvá, ale ano, myslím, že by se styděla.

Uběhlo možná pět minut, než mi mobil cinknul.

Soraya: To je mi líto.

Graham: To by mělo.

Měl jsem to nechat být. Cítila se hnusně a tím to mělo skončit. Ale byl jsem nalitý. A navíc pořádně nadržený. Koukat na její kozy, nohy a zadek celý den mě pěkně rozdělalo.

Graham: Co máš na sobě, Sorayo?

Soraya: To se ptáš vážně?

Graham. Zkazila jsi mi celý den. Takže mi to dlužíš.

Soraya: Nedlužím ti vůbec nic, zvrhlíku zatracenej.

Graham: A to mi říká ženská, co mi poslala fotku svýho výstřihu. Pěkný kozy, mimochodem. Jsou tak velký, že jsem si nejdřív myslel, že je to prdel.

Soraya: Jdi do prdele.

Graham: Ukaž mi obličej.

Soraya: Proč?

Graham: Protože chci vidět, jestli se hodí k tvojí osobnosti.

Soraya: Co tím chceš říct?

Graham: No, to by se ti moc nezamlouvalo.

Soraya: Můj obličej nikdy neuvidíš.

Graham: Asi to tak bude lepší. Tak mi aspoň naznač, co máš na sobě.

Soraya: Je to červené.

Graham: Takže sis ty šaty ještě nesvlíkla?

Soraya: Svlíkla. Jsem nahá a z vlasů mi teče barva po těle a v jazyku mi škube. Kvůli tobě.

Znělo to fakt dost divně.

Graham: To je zajímavá představa.

Soraya: Ty jsi fakt blázen, kámo.

Graham: Jo, já JSEM fakt trochu blázen. Měl bych si nechat prohlídnout hlavu, protože celej den fantazíruju o těle bez hlavy.

Soraya: No, tu nahou fotku nedostaneš.

Graham: A co když ti pošlu první já svoji?

Muselo ji to totálně šokovat, protože po tomhle mi už neodpověděla. Rozhodl jsem se, že už se s ní nebudu otravovat, odhodil jsem telefon za gauč a zvedl Blackieho k sobě na holou hruď. Zůstal tam, dokud jsem neusnul.

VYHNAT SORAYU Z HLAVY aspoň částečně se mi podařilo až další den, jenže o dva dny později ráno se tato posedlost vrátila v plné síle.

Ranní vlak byl obzvlášť nacpaný a já jsem si neměl kam sednout. Kvůli rovnováze jsem visel na kovové tyči a rozhlížel se kolem sebe. Lidem ve vlaku jsem skoro nikdy nevěnoval pozornost a teď jsem si připomněl proč.

Samí zasraní šílenci.

V jednu chvíli mi pohled zabloudil k zemi na ženské nohy napříč přes uličku. Když mi oči padly na stejná vytetovaná peříčka, jako měla Soraya, srdce se mi zběsile rozbušilo. Také nehty na noze měly stejný červený odstín.

No do prdele.

Je to ona.

Jezdí stejným vlakem jako já! Tam taky asi musela najít můj telefon.

Nemohl jsem vzhlédnout. Nechtěl jsem být zklamaný. Bude lepší nechat se dál unášet fantazií a nemuset čelit realitě.

Panebože, ale nešlo to. Musel jsem se dozvědět, jak skutečně vypadá.

Pomalu jsem počítal do deseti a zvolna zvedal pohled nahoru po celé délce zkřížených nohou. Černá kožená sukně, po boku kabelka s leopardím vzorem, jasně červená halenka s hlubokým výstřihem, který odhaloval nahou kůži prsou, o nichž jsem fantazíroval. Pak se moje oči přesunuly nad hrdlo.

Do prdele.

Do prdele.

Do prdele.

Dívala se přímo před sebe. Hedvábné černočerné vlasy, na konečcích nabarvené na červeno, měla stažené dozadu do ohonu, takže ukazovala dlouhý štíhlý krk. Jasně rudé rty měly dokonale oblý tvar. Zvednutý nos. Hnědé oči, velké jako talířky. Představte si ďábla s andělskou tváří. Soraya Venedetta byla prostě bomba. V rozkroku mi vzrušením škublo. Jestli jsem se předtím mohl aspoň snažit na ni zapomenout, teď už to bylo nemožné.

Pak se otočila. Všimla si, že se na ni dívám, a naše oči se setkaly. Nebyl jsem si jistý, jestli ví, kdo jsem, a srdce mi začalo bušit ještě rychleji. Pak se prostě odvrátila a netečně se otočila k okénku.

Ona neví, jak vypadám?

Lámal jsem si tím hlavu. V mobilu jsem měl jen pár svých fotek. Většinou z návštěvy u babičky, kde jsem byl obyčejně oblečený. Třeba se do fotek vůbec nepodívala. Ne, Soraya Venedetta by určitě otevřela tu svoji velikou pusu, kdyby mě poznala.

Neví to.

Oddechl jsem si úlevou a dál zíral na její krásnou tvář s úžasem, že tohle je ta osoba, která mi tuhle zkazila celý den. Všiml jsem si, že se uvolnilo místo k sezení, tak jsem se posadil, vyndal mobil a klepl na její jméno.

To bude sranda.

Graham: Máš dlouhé, nebo krátké vlasy?

Byla to ta nejméně závadná věc, co jsem dokázal vymyslet. Bylo mi jasné, že kdybych jí napsal, co jsem si dnes ráno ve sprše představoval – jak ty neuvěřitelně velký prsa natřu olejem a zasouvám mezi ně penis – určitě by mi zase neodpověděla.

Soraya: Co máš radši?

Graham. Dlouhé. Miluju ženské s dlouhými vlasy.

Nemohl jsem se dívat jejím směrem, ale zjistil jsem, že když se podívám do okénka, uvidím tam její odraz. Zvedla hlavu, koukla se po mně a znovu se věnovala telefonu.

Soraya: Krátké. Mám úplně krátké vlasy.

Lhářka.

Odeslala zprávu a prohnaně se ušklíbla. Však já jí to vrátím.

Graham: Tak to je škoda. Včera se mi pořád dokola vracela představa, že máš tak dlouhé vlasy, abych si je mohl omotat kolem pasu, až mi budeš…

Nadchlo mě, když jsem viděl, jak její lstivý úšklebek mizí. Rozevřela rty a byl jsem si jistý, že být blíž, určitě bych zaslechl ostré zasyknutí při nádechu.

Chvíli se vrtěla na sedadle, než odpověděla.

Soraya: Bohužel. To nepůjde. Mám přísné instrukce neprovádět nějakou dobu jakékoliv orální aktivity.

Co tím myslí, kruci?

Graham: Odkud?

Soraya: Od koho. Od koho by bylo vhodnější vyjádření.

Graham: Lekce správného vyjadřování od holky, co posílá pornofotky cizím lidem.

Soraya: Já cizím lidem pornofotky neposílám. Jen jsi mě naštval. Chtěla jsem ti ukázat, o co přicházíš, když jsi nechtěl sestoupit ze svého trůnu a setkat se se mnou.

Graham: Jestli to byl ten důvod, tak mám v plánu naštvat tě znova. A často.

Nějakou dobu se pak dívala z okna. Už jsme se blížili k zastávce, kde vystupuju. Ta ženská se mi uměla dostat pod kůži a mně bylo jasné, že po té její poznámce ohledně omezení orálních aktivit se těžko budu soustředit na jednání, které mě čekalo od osmi hodin. Tak jsem kapituloval.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Drzý kravaťák.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.