Ellen Marie Wisemanová

SBĚRATELKA SIROTKŮ

IKAR

Přeložila Zděňka Zvěřinová

The Orphan Collector

Copyright © 2020 by Ellen Marie Wiseman

All rights reserved

ISBN 978-80-249-4475-3

Pro svou drahou rodinu

Všechny vás miluju

PRVNÍ KAPITOLA

PIA

28. září 1918

Za slunečného zářijového dne panoval v slavnostním průvodu na podporu vládních dluhopisů určených k financování spojeneckých vojsk jásavý chaos a rozléhaly se vlastenecké pochody od Johna Philipa Sousy. Nikdo přitom netušil, že se přeplněnými filadelfskými ulicemi nepozorovaně a neslyšně šíří smrtící virus. Přes dvě stě tisíc mužů, žen a dětí mávalo americkými vlajkami a strkalo do sebe, aby na více než dvě míle dlouhou komunikaci získalo co nejlepší výhled. Vzadu stojící lidé povzbudivě volali přes hlavy a ramena šťastnějších přihlížejících na vojenské kapely, skauty, ženské pomocné sbory, příslušníky námořní pěchoty, námořníky a vojáky. Nad hlavami jim přelétala letadla, koně táhli osmipalcové houfnice, vojenské jednotky předváděly výcvik s bajonety, kostelní zvony vyzváněly a policejní píšťalky hvízdaly. Staří přátelé se objímali a potřásali si rukama, páry se líbaly a děti se dělily o sladkosti a limonády. Dychtiví diváci neměli ani tušení, že z přístavu Naval Yard unikla smrtelná nemoc, že včera místní nemocnice přijaly přes dvě stě lidí a spousta odborníků na nakažlivé choroby naléhala na starostu, aby vojenskou slavnostní událost zrušil. Nikdo však varování nedbal. Lidé přišli podpořit vojáky, nakoupit válečné dluhopisy a během válečného období dát najevo, že jsou vlastenci. Nejvíc jim záleželo na tom, aby spojenecká vojska v Evropě zvítězila a fricové se nedostali do Ameriky.

Mnoho přihlížejících slyšelo o tom, že v Bostonu a New Yorku propukla chřipka, ale vedoucí laboratoří ve filadelfském Phippsově institutu právě oznámil, že objevil příčinu nemoci, která potíže působí – Pfeifferův bacil. Místní noviny psaly, že chřipka nepředstavuje žádné nebezpečí, protože je to nemoc stará jako lidstvo samo a většinou má souvislost se znečištěným ovzduším, mlhou a zamořením hmyzem, avšak nic takového obyvatele Filadelfie netrápí. Proto působilo logicky, že když se budou všichni chovat podle doporučení ministerstva zdravotnictví – budou mít chodidla v suchu, zůstávat v teple, jíst víc cibule a často větrat –, žádné nebezpečí jim nehrozí.

Třináctiletá Pia Langeová však věděla, že se něco děje. Důvodem nebylo to, že jí nejlepší kamarád Finn Duffy vyprávěl o mrtvých námořnících, které jeho starší bratr viděl před místní hospodou, ani plakáty na telegrafních sloupech a budovách, které hlásaly: „V případě, že si potřebujete zakašlat nebo si kýchnout, vždy si přiložte před obličej kapesník, papírový ubrousek či kousek látky“ anebo „Zakrývejte si ústa! Chřipka se šíří kapénkami z nosu a úst!“

Pia věděla, že se schyluje k něčemu neblahému, protože jakmile s matkou a dvojčaty v proutěném kočárku došly na přeplněnou ulici, kde se konala slavnostní přehlídka, zmocnil se jí neklid, který jí připomínal dusno před letní bouří nebo nevolnost těsně předtím, než se jí zvedl žaludek. To, že v davu cítila rozrušení, u ní nebylo nic nového – nikdy nezapomene na paniku, která se jí zmocnila, když poprvé kráčela po rušných filadelfských ulicích nebo když ji Finn přesvědčil, aby se s ním šla podívat na první vyplutí válečné lodě z ostrova Hog, jehož se kromě třiceti tisíců lidí zúčastnil i prezident Wilson, a hladinu křižovaly remorkéry, parníky a výletní lodě zdobené americkými vlajkami.

Jenže tohle bylo jiné. Jako by ji ze všech stran svíralo něco, co neuměla pojmenovat, cosi těžkého, neviditelného a ohrožujícího. Nejdřív to přisuzovala horku a přeplněným chodníkům, ale pak poznala povědomou sklíčenost, které se od malička snažila vyhýbat, a náhlé zdrcující vědomí, že se tu odehrává něco nesmírně zlého. Znovu si připadala jako malá holčička, která se před návštěvou schovává za máminu zástěru a neumí vysvětlit, proč si odjakživa chce hrát pouze sama. Nechtěla si potřásat rukama, objímat se ani sedávat nikomu na klíně. Byla vděčná, že ji ostatní děti nepřibraly mezi sebe, když hrály kickball nebo skákaly přes švihadlo, a zároveň jí to rvalo srdce.

Když viděla, jak chlapci v obnošených kabátech a záplatovaných kalhotách šplhají na pouliční lampy, aby měli lepší výhled na průvod, nejradši by se k nim přidala, aby před čím dál větší tlačenicí unikla. Křičeli, smáli se, mávali kšiltovkami a pod obrovskými americkými vlajkami viseli jako opice. Víc než cokoliv na světě si přála být jako oni, bezstarostná a netušící, že se něco děje, ale bylo to marné. Ať by se snažila sebevíc, nikdy nebude jako ostatní.

Když se ohlédla zpátky na chodník, matka zmizela. Pia otevřela ústa, aby na ni zavolala, ale pak se kousla do jazyka. Už na ni nemá volat Mutti, aspoň ne nahlas. Na veřejnosti se nesmělo mluvit německy. Bez ohledu na zákony jí rodiče navždy zůstanou v paměti jako Mutti a Vater, avšak neodvažovala se k sobě přitáhnout pozornost tím, že na ni tak v davu zavolá. Stoupla si na špičky, aby viděla přes ramena a záda ostatních, a několik metrů od sebe zahlédla její vybledlý hnědý klobouk. Přidala do kroku, aby ji dohonila, a přitom musela několikrát prudce zastavit a uhnout, aby do nikoho nenarazila.

Když se konečně opět ocitla za ní, otřela si pot z horního rtu a vydechla úlevou. To by jí ještě scházelo ztratit se ve městě. Schoulila ramena, aby byla co nejmenší, těsně za ní kličkovala a krčila se před spoustou obnažených paží a rukou, a přitom doufala, že matka zpomalí. Kéž by si mohla vlézt do kočárku ke dvojčatům a schovat se s nimi pod deku! Věděla, že jít na přehlídku bude náročné, ale tohle nečekala.

Kam až jí paměť sahala, odjakživa byla mimořádně plachá. Mutti říkala, že už jako miminko ji mohlo chovat jen několik lidí, protože jinak plakala, jako by měl nastat konec světa. A to si myslela, že ostýchaví jsou všichni stejně – že je to podobné jako s horečkou, bolestí břicha nebo škrábáním v krku. Někdy přemýšlela, jak by to dopadlo, kdyby ji Mutti nechránila před muži, kteří ji chtěli štípnout do tváří, nebo vetchými stařenkami, které na ni třepetaly prsty, aby jí daly najevo, že se jich nemusí bát. Ale tyto vnitřní dojmy se postupně měnily, hlavně v posledních několika měsících. Začala si všímat odlišných vjemů, když se dotkla něčí holé pokožky – tupé bolesti v hlavě nebo na hrudi či zvláštního neklidu v paži nebo v noze. Nestávalo se to pokaždé, ale dost často na to, aby ji to znepokojilo. Kdykoliv šla v současné době do obchodu s textilním zbožím nebo na trh se zeleninou, chodila radši po ulici, kde se vyhýbala koním, povozům, kolům i automobilům, aby se nemusela tísnit na přeplněných chodnících. A při placení podléhala trudomyslnosti, takže mnohem častěji pokládala peníze na pult. Bohužel to nemohla nijak ovlivnit. Svěřit se s tím Mutti – nebo komukoliv jinému – bylo nemyslitelné, zvlášť poté, co slyšela o své pratetě Lottie, která strávila druhou polovinu života v německém blázinci, protože viděla věci, které neexistovaly. Takže ať už to Piu mátlo nebo děsilo sebevíc, nehodlala riskovat, že ji taky zavřou pod zámek.

Teď, když v davu následovala Mutti, se potvrdily její nejhorší obavy. Narazil do ní nějaký muž ve lněném obleku a slaměném klobouku, který se prodíral zástupem kolemjdoucích. Nejdřív se zasmál a pak, když si všiml, jak je vyděšená, se omluvil. Protože Piu odmalička učili, aby se usmívala a chovala zdvořile, donutila se k úsměvu – šlo jí to tak dobře, až jí to někdy nahánělo hrůzu. Ale potom ji štípl do tváře a ji ostře píchlo na hrudi, jako by jí srdce puklo vedví. Zachvěla se a sklopila oči. Byla si jistá, že jí z hrudníku trčí nůž, ale žádný tam nebyl a ze šatů ušitých z bavlněných pytlů od mouky necrčela krev. Tenký živůtek byl hladký a neposkvrněný, stejně čistý, jako když se ráno oblékala. Couvla, aby se od toho muže co nejvíc vzdálila, ale už byl pryč a bolest zmizela s ním. Po tom silném zážitku se cítila rozechvělá a slabá.

Za chvíli jí vklouzla do dlaně studená ručka. Pie se stáhla hruď a s každým dalším nádechem se jí svírala ještě víc. Přísahala by, že slyší, jak jí chrastí na plicích, ale v okolním hluku si tím nemohla být jistá. Vyškubla se z cizího sevření a pohlédla dolů. Usmívala se na ni holčička v bílých volánkových šatech, ale jakmile si uvědomila, že Piu nezná, zděšeně nakrabatila obličej, zoufale pátrala v davu, začala volat matku a nakonec utekla. Až když byla pryč, mohla se Pia zase normálně nadechnout.

Toužebně si přála být zpátky v pensylvánském Hazletonu, kde okolní prostředí tvořilo modré nebe, luční květiny a stáda jelenů namísto kilometrů chodníků, činžovních domů a zástupů lidí. Ve Filadelfii nemohla ujít ani deset metrů, aniž by do někoho narazila, a každý pohled, zvuk i pach jí připadaly ohrožující a cizí. Uličky v sousedství byly poseté odpadky a splašky a ve skulinách mezi zdmi a průjezdy pobíhaly ty největší krysy, jaké si uměla představit. Na každé silnici se vzájemně vyhýbaly tramvaje, nákladní vozy a automobily a na chodnících se tísnilo tolik lidí, že víc jich v životě pohromadě neviděla. Město jí připomínalo přeplněný včelín, ve kterém se však místo hmyzu hemžili lidé. Dokonce i činžovní domy praskaly ve švech a ve dvou nebo třech místnostech se mačkalo několik rodin. V důlním městečku Hazletonu rozhodně vedli těžký život – stěny jejich domku byly tenké jako papír, všechno od oblečení až po kuchyňský stůl bylo pokryté uhelným prachem a hlavně otcova práce v uhelném dole byla nebezpečná a vyčerpávající –, a přesto se Pie po bývalém domově zoufale stýskalo. Byla ráda, když si Vater před více než rokem našel méně nebezpečnou práci ve městě, ale slepice na dvorku a sousedovic lovecký pes, který jim spával pod přední verandou, jí chyběli. S nostalgií vzpomínala, jak chodila po prašné cestě do domku vdovy Wilcoxové, kde se učila číst a psát, procházela se po horských stezkách a pobíhala po trávě před domem. Vater říkával, že se jí po Hazletonu stýská, protože touží po bavorských zvlněných kopcích a zelených polích. A pokud mu připomněla, že jí byly teprve čtyři, když odpluli do Ameriky, smál se a tvrdil, že má Německo v krvi, stejně jako slabost pro sladkosti a on lásku k její matce.

Při pomyšlení na otce ji pálily oči. Kdyby tu teď byl s nimi, držela by se jeho široké silné ruky a opírala se o jeho vysoké svalnaté tělo. Stiskl by jí prsty dvakrát rychle za sebou, jak to dělával, aby jí dal najevo „mám tě rád“, Pia by udělala totéž a spiklenecky, jako že mají společné tajemství, by se na sebe usmáli. Při pohledu na něj by nikoho ani nenapadlo, jak je laskavý, že si neustále pohvizduje, zpívá a vykládá vtipy – místo toho se mu lidé kvůli impozantnímu vzezření a ramenům širokým jako piano spíš klidili z cesty. Vedle něj by se mohla pohybovat davem téměř nedotčena. Jenže to bylo vyloučeno, neboť před třemi měsíci narukoval do armády ještě se dvěma americkými přáteli německého původu, aby dokázali věrnost Spojeným státům. Teď sloužil někde ve Francii a Pia neměla ani tušení, kdy se vrátí domů. Jak ze sebe vypravila Mutti mezi slzami, když odjel: To, že se přestěhovali do města, aby byl ve větším bezpečí, nepřineslo vůbec nic dobrého.

Najednou ji vytrhla z myšlenek žena v kostýmu sochy Svobody, která se vtlačila mezi ni a matku. Když se jí holým předloktím otřela o ruku, Pia zatajila dech a čekala, jestli v ní opět propuknou ty zvláštní pocity, ale k její úlevě se neobjevily. Uvolnila napjatá ramena, vydechla a snažila se uklidnit. Teď už to musí vydržet nanejvýš hodinu. Pak bude moct jít domů do jejich bytu v Shunk Alley v pátém okrsku, kam za ní mohli jen ti nejbližší.

Mutti se zastavila, aby prohodila pár slov s prodavačkou ovoce a zeleniny, a Pie zakryly oči dvě vlhké ruce a někdo se jí zachichotal do ucha. Na hrudi jí okamžitě vyvstala ostrá bolest, polilo ji horko a zatočila se jí hlava. Strhla si cizí ruce z tváře a otočila se. Za ní stál Tommy Costa, pihovatý kluk, který se jí posmíval o přestávkách ve škole, a dva jeho kamarádi Angelo DiPrizzi a Skip Turner. Zasmáli se, vyplázli na ni jazyk a utekli. Nepříjemný pocit mezi žebry zmizel s nimi.

Než si Mutti vybrala místo, odkud budou přehlídku sledovat, Pia se celá třásla. Prosila matku, aby mohla zůstat doma, dokonce slíbila, že uklidí jejich dvoupokojový byt, zatímco bude s dvojčaty pryč. Ale i když Mutti věděla, jak na Piu velká shromáždění působí, trvala na svém.

„Zúčastnit se slavnostního průvodu je jediný způsob, jak můžeme dokázat, že jsme věrní Američané,“ sdělila jí anglicky se silným přízvukem. „Už tak je to dost těžké, když prezident Wilson prohlásil, že všichni němečtí občané jsou nepřátelští cizáci. Řídím se novými zákony, podepisuji dokumenty, ve kterých se zříkám německého občanství, a dokonce jsem si nechala sejmout otisky prstů. Ale na to, abych si koupila válečné dluhopisy nebo dala finanční dar Červenému kříži, nemám peníze. Musím živit tebe i tvé bratry. Takže na ten průvod musíme jít. Všichni. Sousedy už neuspokojí ani to, že tvůj otec bojuje ve válce.“

„Ale na tom, jestli s tebou budu nebo ne, nezáleží,“ namítla Pia. „Všichni tě tam uvidí a dvojčatům se to bude líbit. Než se vrátíte, můžu uvařit večeři.“

„Nein,“ nenechala se matka obměkčit. Jakmile to slovo vyřkla, prolétly jejím obličejem obavy. „Chci říct ne. Musíš jít s námi. V rádiu i v novinách pořád vyzývají občany, ať jsou obezřetní vůči sousedům s německými kořeny a ať je nahlásí úřadům. Než tvůj otec odjel, nějaká ženská na mě křičela, že krade práci skutečným Američanům. Odplivla si a vyštěkla, ať táhneme, odkud jsme přišli. Nenechám tě doma samotnou.“

Pia věděla, že má Mutti pravdu – ve škole si vytrpěla dost šikany, aby si uvědomovala, že to tak je. Šířily se zvěsti, že němečtí špehové dávají jed do jídla a občané německého původu tajně shromažďují zbraně. Někteří Němci byli dokonce posláni do vězení nebo internačních táborů. Město bylo polepené plakáty zobrazujícími Němce, jak stojí nad mrtvolami, a reklamami vyzývajícími ke koupi válečných dluhopisů za pomoci sloganu „Zažeňte fricky na ústup!“ Kostely, kde se scházeli Němci, byly natřeny nažluto, německy psané noviny přestaly vycházet a školáci museli podepsat přísahu, že nebudou mluvit žádným cizím jazykem. A aby toho snad nebylo málo, speciální policejní složka nazvaná „domobrana“, která měla původně střežit ulice a zajistit dostatečnou ochranu důležité infrastruktury ve městě – vodáren, čerpacích stanic, veřejného osvětlení, telegrafních ústředen a různých podnikových elektráren –, teď také posílala ozbrojené hlídky do jižních městských čtvrtí a bedlivě sledovala německé přistěhovalce. Některé společnosti odmítly Němce zaměstnávat, takže Mutti přišla o práci v textilce. A protože k vybírání peněz z banky potřebovala povolení, ta trocha hotovosti, co jim zbyla, zůstávala pod prknem v podlaze ve vestavěném peřiňáku v ložnici. Dokonce se změnily i některé názvy běžných potravin a například z hamburgerů připomínajících město Hamburk vznikly „sendviče svobody“.

Jenže to, že Mutti měla pravdu, Pie cestu na přehlídku nijak neulehčilo.

Tři dny po průvodu, zatímco se její spolužáci o přestávkách smáli, skákali panáka a také přes švihadlo, seděla sama jako obvykle na plochém kameni u zadního plotu školního dvora a předstírala, že si čte. Vzduch byl světle šedý jako kouř a vánek s sebou přinášel mírný chlad. Naštěstí si nezapomněla vzít svetr, což bylo obzvlášť důležité hlavně od chvíle, kdy okna ve škole zůstala kvůli chřipce otevřená. Měla na sobě šaty pod kolena s dlouhými rukávy a silné bavlněné punčochy, ale bavlněné pytle od mouky, z nichž byly sukně a živůtek ušité, byly obnošené a tenké. Odložila knihu, zastrčila si pěsti do rukávů a snažila se přestat se třást. Chvěje se zimou, nebo proto, že nemůže pustit z hlavy všechno, co od slavnostního průvodu viděla a slyšela?

Paní Schmidtová pověděla Mutti, že do dvaasedmdesáti hodin od přehlídky se všechna lůžka ve všech jedenatřiceti nemocnicích ve městě zaplnila oběťmi nové nemoci zvané španělská chřipka a nemocnice začínají pacienty odmítat. Do čtvrtého dne se nakazilo přes šest set filadelfských občanů a za jediný den jich přes sto zemřelo. Pia zaslechla, jak si učitelé povídají o tom, že je kvůli válce nedostatek lékařů a sestřiček a že se jako dočasné nemocnice využívají i chudobince a kostely. Objevily se další plakáty s nápisem „Plivání způsobuje smrt“ a policie zatkla každého, kdo ten příkaz porušil. Na dalším plakátu byl vyobrazen muž v obleku stojící vedle nakresleného ďábla s drápy, který se zhmotnil ze sliny na chodníku, a text hlásal: „Zastavte epidemii! Přestaňte všichni plivat!“ A protože každý nosil kolem krku váček s česnekem nebo kafrové kuličky zabalené ve fáčovině, ulicemi se šířil podivný nechutný zápach. Neubránila se pomyšlení, že je to pach smrti. Nejvíc ji děsilo, že ti, kteří onemocněli, prý často zemřeli ještě před setměním, jejich obličeje získaly modročernou barvu a z úst, nosu, uší a dokonce i očí jim tekla krev.

Také ji pronásledovaly noční můry plné hrůzných představ diváků na přehlídce, které jí probleskovaly v hlavě jako trhaně se pohybující obrázky v herně – každý obličej měl černé rty, fialové tváře a z úst a očí se jim řinula krev. Kdykoliv se to stalo, probudila se zpocená s rukama i nohama zapletenýma v přikrývce a bolelo ji břicho i na hrudi. Stačilo, aby na to jen pomyslela, a zvedl se jí žaludek. Zápach, který se linul z česneku uvázaného kolem jejího krku, všechno ještě zhoršoval.

Sundala si zahnívající náhrdelník, položila ho na trávu, pak zvedla bradu a zhluboka se nadechla známých vůní podzimu – směsi vlhké hlíny, sluncem spáleného listí a kouře z komínů. Ale i když vzduch voněl podstatně lépe než silný česnekový odér, připomnělo jí to loňský první příšerný den v nové škole. Stále slyšela hlasy své matky a nové učitelky.

„Přečetla jste si dopis, který jsem poslala do školy, paní Derryová?“ zeptala se Mutti.

„Ano, paní Langeová, dostala jsem tu zprávu. Ale nejsem si jistá, jestli jí rozumím.“

„Odpusťte, ale chci se jen ujistit…,“ zaváhala Mutti. „Moje Pia je, jak bych to jen řekla, trochu přecitlivělá. Nemá ráda, když je někde moc lidí nebo se jí někdo dotýká. Nevím proč…“ Začala si nervózně mnout ruce. „Ale jinak je to normální a chytrá dívka. Prosím. Můžete dohlédnout na to, aby ostatní děti…“

„Paní Langeová, nechápu jak…“

„Pia se musí učit. Potřebuje chodit do školy. Nechci, aby…“

„Dobře, paní Langeová,“ pravila paní Derryová. „Ano, udělám, co bude v mých silách. Ale když si děti hrají, neustále spolu přicházejí do kontaktu, hlavně o přestávkách. Je to součást výuky. Někdy se tomu nedá předejít.“

„Ano, rozumím,“ přikývla Mutti. „Ale jestli Pia nebude chtít… jestli ji nějaké z ostatních dětí nenechá na pokoji… zasáhněte, prosím…“

Paní Derryová jí položila ruku na paži a soucitně na ni pohlédla. „Nebojte se, postarám se o ni. A dám vědět i ostatním učitelům.“

Mutti přikývla, unaveně se na ni usmála, pak se rozloučila s Piou a odešla.

Po prvním dni už paní Derryová a ostatní učitelé na Piu moc nedohlíželi. A vzpomínka na tu schůzku – jak si matka mne ruce a snaží se zmatené paní Derryové vysvětlit své zvláštní obavy, zatímco Pia stojí zaraženě vedle ní a ostatní děti tomu přihlížejí – se jí vracela pokaždé, když vstoupila do třídy. Zatímco si ostatní děti hrály chodí pešek okolo nebo kolo kolo mlýnský, Pia stála smutně opodál, ale zároveň cítila úlevu. Pokud se učitelé nedívali, někteří spolužáci se jí posmívali, strkali do ní a říkali o ní, že je divná nebo zbabělá. A teď jí kvůli válce přezdívali fricka.

Naštěstí se seznámila s Finnem ještě před začátkem školy, takže si mohl vytvořit vlastní názor, aniž ho ovlivnily ostatní děti. Hned druhý den po tom, co se s rodinou nastěhovali, ji Mutti poslala, ať si sedne na zápraží před domem, a přísně jí nakázala, ať se nikde netoulá, než si promluví s otcem – těžko říct o čem. Stýskalo se jí po domově a skoro se rozplakala, protože si v rušných průchodech plných odpadků nebo na dlážděných ulicích mezi činžovními domy namačkanými těsně u sebe připadala jako v pasti. Právě přemýšlela, jak si na zdejší život proboha zvykne, když se k ní z druhé strany ulice přiblížil nějaký chlapec. Snažila se ho nevnímat a doufala, že míří do jiného vchodu, ale zastavil se pod schody, odhrnul si z očí ofinu měděné barvy a přátelsky se na ni usmál.

„Jsi tady nová, viď?“ zeptal se s výrazným irským přízvukem. „Jsem Finn Duffy a bydlím naproti.“ Ukázal na zchátralou třípatrovou cihlovou budovu s úzkými okny a černým požárním schodištěm.

Přikývla a přinutila se k úsměvu. Nebylo jí do řeči, ale ani nechtěla být nezdvořilá. „Jo. Včera jsme se sem přistěhovali.“

„Rád tě poznávám, hm… Jakže se jmenuješ?“

„Promiň,“ omluvila se. „Jsem Pia Langeová.“

„Rád tě poznávám, Pio Langeová. Nechceš si zahrát kuličky?“ Vytáhl z kapsy ošoupaných kalhot plátěný váček.

Zavrtěla hlavou. „Ne, díky.“

„Můžu si k tobě přisednout?“ zkusil to znovu. „Snad ti nevadí, že to tak říkám, ale vypadáš dost osaměle.“

Napadlo ji, že mu poví, že chce být sama, ale nechtěla se v novém bydlišti uvést tím, že si udělá nepřátele. A tak místo toho přikývla, posunula se, aby mu udělala místo, stáhla si plisovanou sukni pod nohy a sedla si na ruce. Usmál se a ve zdvořilém odstupu se posadil vedle ní. K její úlevě mlčel, skoro jako by vycítil, že se Pia na rozhovor necítí. Seděli spolu ponořeni ve vlastních myšlenkách a sledovali tři černošské holčičky s culíky a copánky, jak na druhé straně ulice skáčou panáka. Jedna z nich si držela v podpaždí hadrovou panenku, jejíž bezvládná hlava se s každým pohybem kymácela sem a tam. Několik hochů se zardělými tvářemi v záplatovaných kalhotách a ošoupaných botách si kopalo plechovkou po dlážděných kostkách a pokřikovalo na sebe, kdo má komu přihrát. Z otevřených oken se spolu s vůní smažené cibule a čerstvě upečeného chleba nesly útržky smíchu, rozhovorů a plechově znějící hudby z gramofonu. Nad hlavou jim ve vlhkém vzduchu na řadách šňůr pověšených mezi domy nehybně viselo mokré prádlo jako cirkusové vlaječky. Na požárních schodištích hledali úlevu od horka lidé všelijaké barvy pleti, věku i fyzických proporcí a někteří seděli na převrácených neckách nebo kotlících.

Kolem se belhala stará černoška ve špinavém šátku a v botách bez tkaniček, něco si mumlala a táhla za sebou dřevěnou kárku plnou hadrů a starých lahví. Obešla dva asi sedmi nebo osmileté chlapce, kteří klečeli před kamennou budovou tři vchody od nich a hráli karty. Jeden z nich se za ní ohlédl přes rameno, pak vyskočil, sebral jí něco z vozíku a se smíchem se rozběhl zpátky za kamarádem. Stařena pokračovala v chůzi, aniž si všimla, že byla okradena. Druhý hoch sebral karty, udělal totéž a pak oba utíkali pryč.

Finn rychle vstal, hnal se za nimi a než stačili zmizet v postranní uličce, předběhl je a postavil se jim do cesty. Křikl něco, čemu Pia nerozuměla, pak je oba chytil za uši a přitáhl zpátky k ženě. Vrátili jí věci do vozíku a rychle prchali pryč, mnuli si uši a s tichým reptáním se po Finnovi zamračeně ohlíželi. Stařena se zastavila, obrátila hlavu a konečně si uvědomila, že se něco děje. Jakmile uviděla Finna, pokusila se ho zaplašit a ohnala se po něm hubenou stařeckou rukou. Zasmál se, vrátil se k Pie, pokrčil rameny a zvedl dlaně do vzduchu.

Pia se neubránila úsměvu. „Znáš ji?“

„Ne.“ Zatímco sotva popadal dech, sedl si zpátky na zápraží vedle ní a otřel si pot z čela. „Vídám ji každý den, jak na rohu prodává hadry a lahve. Ale znám ty kluky a pořád si koledují o potíže.“

„Nebyli z tebe moc nadšení,“ prohodila.

„Asi ne,“ připustil. „Ale na mě si netroufnou.“

„Bylo od tebe moc milé, žes je zastavil a přinutil vrátit, co sebrali.“

Úkosem na ni pohlédl a zakřenil se. „To je ohromné! Připadám ti milý? Díky, Pio Langeová.“

Do tváří se jí vplížilo horko. Přikývla, protože nevěděla, co na to má říct, a pak začala znovu pozorovat dívky, jak skáčou panáka. Opravdu si Finn myslí, že řekla něco ohromného, nebo si z ní jen dělá legraci? Z jeho úsměvu usoudila, že ten kompliment ocenil, takže asi mluvil pravdu. Ne že by na tom záleželo. Až zjistí, že je Němka, nejspíš s ní už nikdy neprohodí jediné slovo.

Předklonil se, opřel se lokty o kolena a také se díval na dívky, jak si hrají. „Přijeli jsme sem z Irska před třemi lety,“ prohodil. „Jak dlouho žiješ ve Spojených státech?“

„Od čtyř let,“ odpověděla.

Povytáhl obočí. „Tak dlouho?“

Přikývla.

„Jsi celou dobu tady ve Filadelfii?“

Zavrtěla hlavou. „Předtím jsme bydleli v Hazletonu v Pensylvánii. Vater… Chci říct otec… pracoval v uhelných dolech.“

Nahlas vydechl. „To je pořádná dřina, jak si vydělávat na živobytí.“

Přikývla. Naštěstí na to německé slovo nereagoval. Nebo si ho možná nevšiml.

„Když do tohohle města přijedeš poprvé, může tě to trochu zahltit,“ připustil. „Ale zvykneš si. Původně sem chtěl přijet můj táta, ale nedočkal se toho.“

„Jak to?“

„Nepřežil plavbu lodí.“

„To je mi líto.“

„Jo, díky. Od té doby to má máma hodně těžké, takže se o ni a o dědu se staršími bratry staráme. Před půl rokem jeden brácha vstoupil do armády a druhý musel začít brát v textilce dvojité směny. Chci si najít práci, ale máma trvá na tom, abych nejdřív dostudoval. V Dublinu to nebylo lehké, ale tady to není o moc lepší. Stýská se ti po domově, i když víš, že odjet odtamtud bylo správné.“

Zpříma se na něj podívala, na jeho vlídný obličej se světle hnědýma očima. Skoro jí připadalo, jako by jí četl myšlenky.

Od toho dne se z nich stali nerozluční kamarádi. Nezajímalo ho, že ona a její rodina jsou Němci, ani po ní nechtěl vysvětlení, proč si nechce přebírat provázek nebo hrát jinou hru, která by zahrnovala bližší kontakt. Poté, co jí poslal po prádelní šňůře mezi jejich domy vzkaz, ve kterém stálo Rád jsem tě poznal, děvče!, začali si o nedělích večer, kdy byly šňůry prázdné, předávat zprávy – pochopitelně jen pokud okna nebyla zamrzlá natolik, že nešla otevřít, a podařilo se jim najít kousky papíru, které nebyly použity na válečné účely. Psali si jen bezvýznamné hlouposti, pouhý pozdrav, vtip nebo obrázek, ale bylo to jejich malé tajemství. Jedna z mála věcí, o které se Pia nemusela s nikým dělit.

Pak začala škola a zjistili, že chodí do stejné třídy, ačkoliv Finn patřil o ročník výš. Navrhl jí, aby si o přestávkách sedli vedle sebe, ale odmítla s tím, že raději nebude přitahovat ještě větší pozornost. Přesto zatímco si s ostatními chlapci hrál kickball nebo kuličky, vždy se na ni ohlédl, usmál se nebo zamával, a to malé gesto pro ni hodně znamenalo.

Většinou jí nevadilo, že sedí sama, ale dnes to bylo jiné. Přála si, aby si přestal kopat s míčem a šel si k ní sednout, třeba jen na pár minut. Protože ať se snažila sebevíc, nedokázala přestat myslet na chřipku a neustále ji trápily tíživé obavy a strach. Pak si skupinka dívek skákajících přes švihadlo začala recitovat novou říkanku o holčičce, které uletěl ptáček, a když otevřela okno, vlétla dovnitř chřipka, a Pie přeběhl mráz po zádech.

„Na co zíráš, strašpytle?“

Otočila se po hlasu, aniž si předtím uvědomila, že se upřeně dívá do prázdna. Před ní se tyčila hubená dívka s hnědými copánky a znechuceně se na ni mračila. Mary Helen Burrowsovou měli buď všichni rádi, nebo se jí báli, podle toho, který den jste se jich na to zrovna zeptali, a jestli byla Mary Helen v doslechu. Nikdo nikdy neviděl, že by se zapletla do opravdové rvačky, ale neustále měla čelo svraštělé hněvem a na rukou i nohou modřiny. Za ní stály s rukama založenýma na hrudi dvě další dívky, Beverly Hansomová a Selma Jonesová.

„Na nic,“ odpověděla Pia a natáhla se pro knihu.

„Říkám ti, Mary Helen,“ promluvila Beverly, „že na nás zírala, jako by v hlavě spřádala nějakou německou všivárnu.“

Mary Helen vyrazila Pie knihu z ruky. „Špehuješ nás?“

Pia zavrtěla hlavou. „Ne, jen jsem…“

„Co se tu děje?“ ozval se něčí hlas. „Všechno v pohodě, Pio?“ Byl to Finn. Lapal po dechu, měl rudý obličej a rozcuchané vlasy.

„Ta tvoje holka na nás koukala jako bubák,“ postěžovala si Mary Helen.

„Není to moje holka,“ ohradil se Finn.

„Sklapni, Mary Helen,“ doporučila jí Pia.

Ta si jí nevšímala a nasupeně hleděla na Finna. „Co by si asi pomyslela tvoje matka, kdyby věděla, že se taháš se špinavou frickou, zvlášť když tvůj starší bratr bojuje, aby vás ochránil.“

Pia prudce vstala. „Vezmi to zpátky!“

Mary Helen se rychle otočila a civěla na ni s otevřenými ústy. Otřáslo s ní, že se dívka brání. „Cos to řekla?“

„Řekla jsem, abys to vzala zpátky!“

Mary Helen zvedla kostnaté ruce zaťaté v pěsti. „Chceš k tomu bubákovskýmu pohledu ještě oteklý ret, strašpytle?“

„Šmarjá,“ vybuchl Finn. „Drž už konečně hubu, Mary Helen. Nebudete se tu prát.“

„Že ne?“ ušklíbla se Mary Helen. Najednou její ruka vystřelila a popadla Piu za šaty. Přitáhla si ji k sobě a přistrčila k ní zkřivený obličej. Ze zápachu česneku a cibule, který se linul z váčku kolem jejího krku, se Pie téměř zvedl žaludek. Dokázala myslet jen na útěk. Chytila dívku oběma rukama za zápěstí a pokusila se ji odstrčit. Pak v hrudi ucítila ostré bolestné bodnutí a zoufale zalapala po dechu. Pustila svou protivnici a pokusila se couvnout. Připadala si zmatená a točila se jí hlava. Finn odtrhl ruku druhé dívky z Piiných šatů, popostrčil Piu za sebe a stoupl si mezi ně. Pia ztěžka dosedla na zem a snažila se popadnout dech.

Chvatně k nim přistoupila jedna z učitelek. „Co to tu proboha vyvádíte?“ Byla to slečna Herricková. Tyčila se nad nimi štíhlá jako proutek.

„Nic, paní učitelko,“ odpověděla Mary Helen. „To se vám jen něco zdálo. Hrajeme si.“

„Mně to jako hra nepřipadá,“ namítla slečna Herricková. „Běž odsud i s kamarádkami, Mary Helen, a nechte Piu na pokoji.“

Mary Helen něco zabručela, ale poslechla. Další dvě dívky ji podrážděně následovaly.

„Nestalo se ti nic, Pio?“ starala se slečna Herricková. Sklonila se, aby jí pomohla vstát, a natáhla se po její ruce.

„Nesahejte na mě,“ vyhrkla Pia hlasitěji, než měla v úmyslu.

Slečna Herricková se ostře nadechla a položila si ruku na hruď.

Pia svého výbuchu okamžitě litovala. To poslední, co potřebovala, bylo dostat se ve škole do potíží. Mutti by to nepochopila. Vstala a oprášila si šaty. „Odpusťte, slečno Herricková. Nechtěla jsem být nezdvořilá. Jen jsem měla strach, nic víc.“

Slečna Herricková si povzdychla. „To je pochopitelné. Vím, že si Mary Helen ráda začíná, a poslední dobou všichni cítíme úzkost, ale určitě ti jinak nic není? Vypadáš, jako bys právě viděla ducha.“

Pia se chabě pousmála. „Je mi dobře. Děkuju, slečno Herricková.“ Ani zdaleka jí dobře nebylo, ale jak by mohla učitelce vysvětlit, co cítila, když chytila Mary Helen za zápěstí? Myslela by si o ní, že je blázen.

Příští den Mary Helen nepřišla do školy a Selma Jonesová omdlela, když si u oběda rozbalovala sendvič. Slečna Herricková k ní rychle došla a zatřásla s ní, zatímco tomu spolužáci s otevřenými ústy přihlíželi, ale Selma se ani nehnula. Slečna Herricková s křikem vyběhla na chodbu a další dva učitelé Selmu odnesli. Krátce nato se do třídy přihnala matka Beverly Hansomové, celá bledá dceru ochranitelsky objala a pak ji odvedla ze školy. To odpoledne si učitelé na hřišti něco tlumeně šuškali a tvářili se znepokojeně. Proslýchalo se, že Mary Helen a Selma dostaly chřipku a Mary Helen už umřela.

Po poslední hodině Pia chvatně vyšla z budovy a s knihami na hrudi a skloněnou hlavou se rozběhla domů. Normálně by před školou na schodech počkala na Finna, ale dnes se odtamtud potřebovala dostat. Toužila se vrátit domů, kde mohla zavřít dveře a přede všemi a před vším se schovat. Blok od školy rychle projela sanitka Červeného kříže a muž na lavičce si četl noviny s titulky: VŠEM OBČANŮM SE NAŘIZUJE NOSIT NA VEŘEJNOSTI GÁZOVÉ ROUŠKY. Na pouliční lampě nad ním reklama hlásala: „Řiďte se zákonem, noste roušky, chraňte se před skonem čistými doušky.“

Pia se rozhodla, že nechce jít zbytek cesty sama, a tak si stranou od přelidněného chodníku sedla na schody, aby počkala na Finna. S přáním, aby se dokázala zneviditelnit, se opřela o zárubeň. Zdálo se, že všichni mají naspěch. Dvě ženy s šátky přes ústa a se zaklesnutými pažemi kolem ní prošly tak rychle, až skoro běžely. Šedovlasý pár v rouškách chvatně vyšel i se zavazadly z budovy a mávl na taxi, přičemž stařík bojovně odstrkoval ostatní chodce holí. Zdálo se, jako by i automobily a povozy tažené koňmi jezdily rychleji než obvykle. Atmosféra trochu připomínala radostné očekávání před Štědrým dnem nebo hromadné nadšení, které cítila před ohňostrojem při své první oslavě Dne nezávislosti ve Filadelfii. Jenže tentokrát to byla nálada zlověstná a hrozivá jako na vojenské přehlídce a ještě desetkrát hůř. A teď ji vnímali všichni.

Když kolem bloku procházel Finn, svěsila ramena úlevou. Sešla po schodech a zastavila se před ním na chodníku.

„Ahoj,“ pozdravil ji překvapeně. „Proč jsi na mě nepočkala?“

„Počkala,“ namítla. „Jsem přece tady, ne?“ Vykročila a Finn s ní sladil krok.

„To jo, ale nevěděl jsem, kam ses poděla. Už jsem se začal bát…“

„Čeho?“

Pokrčil rameny a zastrčil si ruce do kapes. „Přibývá nakažených. Pamatuješ se, jak jsme se doslechli, že Tommy Costa s rodinou odjeli z města?“

Přikývla.

„Tak včera mi jeho nejlepší kamarád Skip řekl, že umřel.“

Pia se zastavila. Právě Tommy jí na přehlídce zakryl rukama oči. „Na chřipku?“

„Nic jiného, co by ho zabilo tak rychle, mě nenapadá.“

Přitiskla si knihy k hrudi a znovu vykročila. Tommy i Mary Helen byli mladí a silní. Jak mohli podlehnout chřipce? Jak to, že Selma Jonesová byla jeden den zdravá a hned ten další omdlela? A proč Pia cítila bolest, když se jich dotkla? Vycítila, že se nakazili? Ne. Není přece možné vnímat nemoc někoho jiného. Musela to být náhoda, anebo se její plachost opravdu začínala projevovat fyzickým onemocněním. Zoufale toužila svěřit se s tím Finnovi a zeptat se ho, co si o tom myslí, ale nemohla. Alespoň zatím.

Na konci čtvrtého bloku zahnuli doleva na Jacob’s Alley lemovanou obchůdky pekařů, ševců, krejčích i výrobců doutníků, kteří měli provozovny v přízemí cihlových domů a s rodinami bydleli v patře. Některé budovy byly přestavěny na penziony nebo na pokoje pronajímané námořníkům. Z několika klik povlávaly v odpoledním vánku černé, šedé nebo bílé krepové stuhy a na některých dveřích visely cedulky s nápisem: „KARANTÉNA Z DŮVODU CHŘIPKY: Nevstupovat.“ Na konci uličky vyšla ze zlatnictví žena v černých šatech a s neovladatelným vzlykáním přivázala na kliku kousek bílého krepu.

Pia z ní nedokázala odtrhnout oči. Po zádech jí přeběhl mráz. Věděla, co jednotlivé barvy znamenají, po závalech a výbuších v důlním městečku nebo během vlny tuberkulózy, která se tam rozšířila, když jí bylo sedm, jich viděla dost. Černá znamenala úmrtí dospělého, šedá starší osoby a bílá dítěte. S Finnem na sebe pohlédli a znepokojeně přidali do kroku. Zpomalili až za rohem na Lombard Street. Na chodníku hlídaly desítky policistů v rouškách a pobízely kolemjdoucí, ať se nezastavují. Před vchodem do lékárny se klikatila řada lidí, drželi prázdné skleněné lahvičky, skoro nemluvili a z obličejů i očí jim čišel strach. Někteří úzkostlivější měli bílé roušky a udržovali si odstup od ostatních i od chodců, kteří se tlačili na chodníku a ústa si zakrývali pouze novinami. Vývěska ve výloze hlásala: „Formaldehydové tablety. Nechte rozpustit pod jazykem. Prokazatelně ničí bakterie a brání infekci a nákaze. Padesát tablet za padesát centů.“

„Na jaký lék asi čekají?“ zeptala se Pia Finna.

„Asi na jakýkoliv, který seženou,“ odpověděl. „Ale hlavně na whisky.“

Ve výloze obchodu se sportovními potřebami hned vedle lékárny reklama na gramofony hlásala: „Tento přístroj vás zaručeně ochrání před španělskou chřipkou. Zůstaňte doma. Nechoďte na místa, kde se schází hodně lidí, ani do divadel. Řiďte se lékařskými doporučeními. Na novém gramofonu si pusťte nové říjnové nahrávky a ani si nevšimnete, že jste museli trávit večery doma nebo si nemohli v neděli nikam zajet, protože neseženete benzin.“ Na protější straně ulice se lidé s taškami a košíky v rukou mačkali kolem nákladního auta s nápisem: „Jezte víc cibule, patří mezi nejlepší preventivní prostředky proti chřipce.“ Opodál postávající skupinka černošských obyvatel čekala, jestli na ně nějaká cibule zbude.

Při pohledu na auto si Pia vzpomněla, co Mutti dnes ráno říkala – docházejí jim zásoby a potřebuje zajít na trh, ale protože s sebou nechce brát dvojčata, nejspíš počká, až se Pia vrátí ze školy. Snad zůstala doma. Pia jí musí povědět, že dokud se situace neuklidní, není vhodné chodit ven.

Přirachotila tramvaj a zastavila několik metrů od nich. Chvatně k ní vykročili dva muži v černých buřinkách, jeden z nich měl na obličeji roušku. Řidič, také v roušce, popošel ke dveřím a ukázal na jednoho z nich.

„Bez roušky nastoupit nemůžete.“ Druhého pustil do tramvaje, ale muži bez zakrytého nosu a úst zastoupil cestu.

Ten zkřivil obličej hněvem. „Mám schůzku a nemůžu přijít pozdě. Musíte mě svézt.“

„Je mi líto,“ zavrtěl řidič hlavou. „Ale taková jsou pravidla.“

Přiblížil se k nim policista s rukou na obušku. „Neslyšel jste?“ houkl. „Bez roušky nikam nepojedete.“

Muž začal nadávat a podrážděně odešel. Policista pokynul, ať tramvaj jede, ale než se řidič stačil posadit, nějaká žena zaječela. Cestující se začali hrnout ze dveří na ulici, až řidiče skoro povalili, a rozutekli se všemi směry. Pia s Finnem se zastavili a přihlíželi, co se děje. Policista vyšel po schůdkách do tramvaje a pak rychle seskočil. Objevili se další dva jeho kolegové a prohodili pár slov. Potom jeden z nich chvatně odešel a druhý se obrátil k okolnímu davu, který začal opět narůstat.

„Nepřibližujte se!“ křikl. „Posíláme pro koronera!“

Jakmile Pia uviděla, proč se cestující tak horečně drali z tramvaje, zalapala po dechu a položila si ruku před ústa. Na sedadle seděl zhroucený muž s obličejem ve zvláštním šedomodročerveném odstínu, opíral se čelem o okno a na bradě mu visela potřísněná roztržená rouška. Z očí, úst a nosu mu tekla krev, takže na skle vytvářela tmavé skvrny. Z té hrůzy se Pie sevřel žaludek. Znovu vykročila tak rychle, jak jen jí to roztřesené nohy dovolily, a Finn ji následoval.

„Finne?“ vydechla ztěžka.

„Jo?“

„Mám strach.“

„Já vím.“

„Ty ne?“

„Já taky.“

Mlčky šli několik dalších minut a potom se Finn zeptal: „Dostali jste už nějaké další dopisy od otce?“

Kdyby nebyla tak vystrašená, usmála by se na něj. Jako obyčejně se ji snažil rozptýlit, aby přestala být rozrušená. Byl už zkrátka takový, vždy myslel na ostatní. Nejradši by ho objala, teď ještě víc než kdy jindy, ale zároveň se bála, teď také víc než kdy jindy, kohokoliv dotknout. „Ne,“ vypravila ze sebe. „Neozval se nám několik týdnů.“

„Vsadím se, že o něm brzy uslyšíte.“

Přikývla. „Mutti… totiž matka říká, že už to bude co nevidět. Kéž by tu teď byl.“ Sevřela se jí hruď a zamrkala, aby potlačila náhlý příval slz. Kdyby byl Vater s nimi, možná by věděl, co si mají počít. Třeba by je odvezl z města, pryč od toho, co se tu děje. Protože kam až jí paměť sahala, odjakživa je ochraňoval. Jako tehdy, když se při nedělním pikniku rozpoutala náhlá bouřka a rychle ji i s Mutti odvedl do jeskyně. Nebo když omylem shodila z přístřešku nad hlavním vchodem sršní hnízdo a Vater ji popadl, přehodil přes ni bundu a vběhl s ní do domu. Chřipce by zabránit nemohl, ale už jen díky jeho přítomnosti by se cítila mnohem bezpečněji.

Finn na ni znepokojeně pohlédl. „Netrap se, děvče. Trvá dlouho, než se dopis dostane přes oceán.“

Znovu přikývla, vděčná za Finnovu laskavost, ale hrdlo se jí stáhlo tak, že ze sebe nedokázala vypravit jediné slovo.

Zahnuli doleva na Broad Street a pokračovali k přelidněnému labyrintu uliček a šedých bloků činžovních domů, které teď byly jejich domovem – k filadelfské čtvrti přezdívané kvůli násilné pověsti Krvavý pátý okrsek. Právě v minulém týdnu byli dva muži z jejich bloku zavražděni – jeden byl zastřelen a druhý probodnut – a zbitý černoch ležel v průchodu za skladištěm, dokud nezemřel. Kromě neustále přítomného člena domobrany, jehož úkolem bylo tajně sledovat německé přistěhovalce, se v jejich čtvrti objevila policie pouze tehdy, když dělala razii v ilegálních barech, zatýkala ženy za potulku a „noční vycházení“ a brala do vazby muže kvůli hazardním hrám, fyzickým napadením a opilosti. Podle názorů některých se zločinnost zvýšila proto, že se sem od začátku války hrnulo čím dál víc přistěhovalců a černochů, kteří si hledali práci, ale Finn tvrdil, že ulice v pátém okrsku byly nebezpečné odjakživa. Vyprávěl jí o zavražděném advokátovi hájícím práva černochů, o vypáleném kostele a mnoha domech, ze kterých se během rasových nepokojů staly ruiny. Piina rodina tu byla teprve několik měsíců, když byl ve vášnivém volebním boji o místa městských radních zastřelen policista a osmnáct členů gangu Frog Hollow přijelo až z New Yorku, aby jednoho z kandidátů napadlo.

Věděli její rodiče o nástrahách velkoměsta, když se sem rozhodli přistěhovat? A pokud ano, přesto se k tomu rozhodli? Už ani nesměla chodit po setmění ven, což v ní vyvolávalo ještě větší stesk po horách, kde jako malá pozorovala ve vysoké trávě světlušky a hledala mezi hvězdami Velký vůz. Vsadila by se, že do Hazletonu žádná španělská chřipka nedorazila. Jak jiný by asi vedla život, kdyby do Filadelfie vůbec nepřijeli?

Jakmile s Finnem odbočili z hlavní ulice do Shunk Alley, přihodilo se něco zvláštního. Nebyla si jistá, jestli za to mohla skupinka chlapců, kteří hráli stickball, nebo holčičky pořádající na zápraží pomyslný čajový dýchánek, ale z nějakého důvodu její strach polevil. Nikdo neměl na obličejích roušky ani neprchal od mrtvého muže v tramvaji. Žádné cedulky na dveřích nevarovaly před karanténou. Nikdo tu nevyvěsil nové plakáty. Všechno vypadalo normálně. U schodů jejich řadového domu přestala křečovitě svírat učebnice a zaplavil ji klid. Možná že do jejich malé části města chřipka nepronikne.

Potom se k nim z otevřeného okna donesl ženský pláč.

Finn zvedl hlavu, svraštil čelo a upřeně se na Piu zadíval. Očividně myslel na totéž. Rozšířila se už chřipka do Shunk Alley? Otevřel ústa a chystal se promluvit, když vtom jeho matka zakřičela z požárního schodiště před jejich bytem.

„Finne, pojď rychle domů! Jde o tvého bratra!“

Střelil po Pie znepokojeným pohledem a pak se obrátil k odchodu. „Tak zatím,“ houkl na ni přes rameno. „Dávej na sebe pozor, jasný?“

Než stačila odpovědět, už pádil přes ulici a vběhl do domu. Jakmile se dveře zavřely, zadívala se na ně a zachvěla se. Připadalo jí, že jsou jeho slova na rozloučenou podbarvena zlou předtuchou a neštěstím, jako by to bylo zlé znamení nebo varování. Uvidí ho ještě někdy? Zahalily ji obavy, jako by se jí na ramena snesla těžká přikrývka. Najednou ji mrzelo, že mu nepověděla, co se stalo s Tommym Costou a Mary Helen – a co při jejich dotyku cítila. Stejně by jí nemohl pomoct, ale kdyby se mu se svým tajemstvím svěřila, možná by se necítila tolik osamělá.

Někdo za ní zavolal její jméno. Vyskočila a obrátila se tak prudce, až skoro upustila knížky. Mutti stála v otevřených vchodových dveřích a mnula si mozolnatou ruku o zástěru, což znamenalo, že si dělá starosti. Pia ji tak viděla snad tisíckrát – každý den, když Vater odešel na šichtu do dolů, když do vesnice přijela policejní dodávka s raněnými a mrtvými po důlní nehodě, když jim Vater oznámil, že se stěhují do Filadelfie, když se bála, aby nepotratila dvojčata, protože už předtím přišla o další děti, nebo když Vater odjel do války.

„Rychle, Pio,“ pobízela ji a zoufale gestikulovala. „Pojď dovnitř.“

Pia se vyděsila. Stalo se něco otci? Nebo dvojčatům? Ne. To nebylo ono. Matčiny oči zatemňoval strach, ne žal.

„Co se děje?“ Vyběhla nahoru po schodech a chvatně vešla do domu. „Co je?“

Mutti zavřela hlavní vchod a ještě na něj trochu přitlačila, jako by se snažila zabránit tomu, aby něco proniklo dovnitř. „Zavřou kostely a školy,“ oznámila. „Nebudou přístupná žádná místa, kde se shromažďuje víc lidí, ani továrny a biografy. Dokonce zakážou i pohřby. Nemoc se šíří, takže všichni mají zůstat doma.“ Prošla potemnělou vstupní halou a otírala si ruku o zástěru. Pia šla za ní.

„Jak to víš?“ zeptala se. „Od koho?“ Neměli rádio a od Vaterova odjezdu noviny neodebírali, protože Mutti neuměla číst.

„Frau Metzgerová to slyšela v řeznictví,“ odpověděla Mutti. „A paní Schmidtová v rádiu.“ Zastavila se a se zvláštním výrazem, v němž se mísil hněv a strach, ukázala k domovnímu vchodu. „Jak to, že matky pořád pouštějí děti ven? Jsou Verruckt!“ Zatočila si prstem kolem spánku. „Musíš zůstat doma, dokud to neskončí, rozumíš?“

Pia přikývla a položila si prst na rty.

„Co je?“ zeptala se Mutti. „Proč mám být zticha?“

„Mluvila jsi německy,“ zašeptala Pia.

Mutti zalapala po dechu a přitiskla si ruku na ústa. Pak pohlédla dceři na krk a vykulila oči. „Kde máš česnek?“

Pia zašátrala po zapáchajícím náhrdelníku, ale pak si vzpomněla, že si ho o přestávce sundala a položila na trávu stejně jako den předtím, když k ní přišla Mary Helen a vyvolala roztržku. „Asi jsem ho ztratila,“ hlesla.

„Musíš dávat větší pozor, Pio,“ pokárala ji Mutti. „Paní Schmidtová byla moc hodná, že nám ten česnek dala, a další už nemám.“

„Promiň. Nechtěla jsem.“

Mutti podrážděně rozhodila rukama a pak vykročila po chodbě k zadní části budovy. „Pojď mi pomoct s vodou, bitte,“ řekla, příliš rozrušená, aby si uvědomila, že znovu mluví německy. „Dvojčata se už brzy probudí.“

Pia následovala matku po chodbě a mhouřila oči, jak se její oči přizpůsobovaly stále většímu šeru. Kromě bytů vpředu na každém patře, kde byla jako v jediných v celém domě okna, se chodby a ostatní místnosti utápěly ve tmě, dokonce i přes den. Snažila se nemyslet na jejich domek v Hazletonu s okny ve třech stěnách, kterými dovnitř pronikalo sluneční světlo a horský vánek. Ale naštěstí tu bydleli v jednom z předních bytů s oknem v hlavním pokoji, které zajišťovalo přirozené denní světlo. Neuměla si představit, jaké to je žít vzadu nebo uprostřed činžovních domů, kde jediné světlo obstarávaly svíčky a petrolejové lampy. Nemluvě o tom, že se v místnostech nedalo větrat, což by mohlo přispívat k šíření nemoci. Při tom pomyšlení se jí v hlavě vynořily děsivé představy, jak v zadních bytech nemocní umírají ve tmě, kde je nikdo několik dní nenajde.

Pevně zatnula čelisti, potlačila hrůzné výplody fantazie a pospíchala za Mutti zadním vchodem na oplocený dvorek, kde byla pumpa a latrína. Mutti zvedla vědro a postavila ho pod pumpu. Pia odložila knihy na schod a s vděčností, že vodu naberou teď, místo aby ji pro ni matka poslala až po večeři, začala pumpovat. Nesnášela, když musela jít sama na dvorek, zvlášť pokud potřebovala na latrínu. Společné latríny a pumpy pro několik rodin pro ni nebyly ničím novým – dělali to tak i v důlním městečku –, ale mezi ploty a těsnými shluky budov si připadala jako v pasti, zranitelná před každým, kdo tam s ní byl ve stejnou dobu. Jako před paní Nagyovou, která se jí neustále na něco vyptávala maďarsky a pak na ni upřeně zírala a čekala na odpověď, jako by jí snad Pia rozuměla. A především před starým panem Hillem, který rachotil klikou, i když bylo obsazeno, a jakmile přišel na řadu, začal si stahovat kalhoty ještě před tím, než zavřel dveře. Někdy na ni mluvil, dokud z latríny nevyšla, a pak se na ni šklebil, jako by byli nejlepší přátelé. Vždy potřásl hlavou, uchechtl se a omlouval se, že je už senilní dědek, ale Pia četla z jeho očí prohnanost. Věděl přesně, co dělá.

Když byla obě vědra plná, Pia zvedla knihy a pomohla Mutti odnést vodu tmavou chodbou a nahoru po úzkých schodech, zatímco jim boty s tvrdou podrážkou křupaly na prachu a oprýskané omítce. Celým domem se linuly pronikavé vůně – vařené zelí, smažené brambory, teplé kari, dušená rajčata, osmažené párky, pečený česnek, upečený chléb –, jedna lákavější než druhá. Navzdory strachu a znepokojení jí zakručelo v žaludku. Od snídaně, kdy měla žitný chléb a teplý čaj, uběhlo už přes šest hodin a na to, aby si připravila oběd s sebou, neměli dost jídla.

Ve třetím patře stála přede dveřmi paní Ferrelliová a s červeným uslzeným obličejem uvazovala na kliku černou krepovou stuhu. Přední část žlutých šatů na zaobleném těhotenském břiše měla zašpiněnou hnědými skvrnami.

Ne, pomyslela si Pia. Pan Ferrelli ne. Byl mladý a silný, zedník s mohutnými rameny, jehož smích se nesl chodbami. Doufal, že se narození prvního dítěte dočká ještě předtím, než dostane povolávací rozkaz. Nemluvě o tom, že on i jeho manželka byli jedni z mála anglicky mluvících sousedů, kteří se nebáli přátelit se s Němci. Jak mohl chřipce podlehnout někdo jako on?

Mutti se zastavila a Pia vedle ní. Co mají dělat nebo říct? Rukojeť vědra ji tlačila do prstů. Kvůli paní Ferrelliové i dítěti se cítila hrozně, ale nejvíc ze všeho toužila jít dál, aby se co nejdřív dostala do bezpečí svého bytu.

„Je mi to moc líto,“ vypravila ze sebe Mutti.

„Mně taky,“ zašeptala Pia.

Paní Ferrelliová jim tiše poděkovala.

„Byla to chřipka?“ zeptala se Mutti.

Paní Ferrelliová se žalostně zkřiveným obličejem přikývla a pospíchala dovnitř.

Mutti pohlédla na Piu se slzami v očích.

„Věděla jsi, že onemocněl?“ zeptala se Pia.

Mutti zavrtěla hlavou, otřela si volnou ruku do zástěry a chvatně vyšla poslední řadu schodů. Pia ji následovala, a jakmile vešla do bytu, zavřela za sebou dveře. Konečně doma. Byt s tmavými stěnami se skládal ze dvou místností – obývacího pokoje s kuchyňským koutem a ložnice bez oken velké jako kurník, ve kterém v důlním městečku chovali slepice. Petrolejová lampa vrhala matné světlo na nezbytné věci denní potřeby, které zaplňovaly prostor do posledního místečka. Na nahrubo otesaných policích ozdobených zašedlými krajkovými dečkami byl stojan na příbory, hromádka bílých talířů, plechy na pečení, hrnky a sklenice různých tvarů a velikostí, dětské lahvičky, keramický džbán a krbové hodiny. Z háčků nad úzkým dřevěným stolem a třemi různými židlemi, které byly opraveny a vyztuženy provázkem a špalíčky dřeva, visely pánvičky. Místo pod stolem zaujímaly košíky, plechový škopek a prázdná vědra společně s kbelíkem, ve kterém byly hadry na podlahu a smetáček. Naproti stolu byla kamínka na uhlí se zahnutou rourou, kde z každého spoje stoupal kouř, na kterých se ve smaltované konvici a odpovídajícím hrnci vařila voda. Na stěně nad kovovým umyvadlem podloženým dřevěnými bednami visel textilní kalendář a na prádelních šňůrách natažených u stropu se sušily čisté plenky. Jedinou výzdobu tvořily váza s modrými poupátky a vybledlý vyšívaný ubrus, který patřil Piině zesnulé babičce. Nalevo od kamen pod jediným oknem byla umístěna Piina úzká postel a zeď nad ní byla pokrytá novinami, aby ji izolovala od chladu. Nad odlupujícím se parapetem se třepotaly závěsy ušité z bavlněných pytlů od mouky.

Pia si vzpomínala, jak se v těchto místnostech tísnili, když tu po příjezdu do Filadelfie deset měsíců žili společně s tetou a strýcem z otcovy strany – Mutti a Vater spali na úzké posteli v kuchyni a Pia na zemi –, a uvědomovala si, jaké má štěstí, že má celou postel jen sama pro sebe. Časem ji štěstí opustí, buď až majitel domu zjistí, že se teta se strýcem odstěhovali do New Yorku, a bude potřebovat pokoj pro nové nájemníky, nebo až dvojčata vyrostou a nebudou už spát s Mutti. Ale prozatím si užívala, že se může na žíněné matraci natáhnout a otočit.

Když o tom teď přemýšlela, už se nemohla dočkat, až si půjde po večeři lehnout. Tížila ji únava, plíce i končetiny jí připadaly těžké a pomalé a každá myšlenka či pohyb ji stály značné úsilí. Nemohla se dočkat, až se nají a unikne do spánku, aby přestala myslet na holčičku, která ji na přehlídce chytila za ruku, na Mary Helen a Tommyho Costu, na pana Ferrelliho i na muže v tramvaji. Chtěla vypudit z hlavy jeho zakrvácený obličej, chřipku a další strašné věci, které se ve městě a v domě děly. Už toho bylo zkrátka příliš. Pak si vzpomněla na Finnova bratra a modlila se, aby také neonemocněl, ačkoli hluboko v srdci znala pravdu. Snad jí Finn pošle vzkaz, že se mýlí, pokud se jí ještě vůbec ozve.

Položila vědro s vodou k umyvadlu vedle matčiny nádoby, knihy hodila na postel a známá směsice vůní octa, vařených brambor a mýdla z louhu ji zahalila do neviditelného zámotku, který pro ni představoval domov a bezpečí. Chtěla zavřít okno, aby ty uklidňující pachy nevyprchaly a aby všechno, co se ve městě odehrává, zůstalo venku. Samozřejmě to nedávalo smysl – čerstvý vzduch měl člověka před chřipkou ochránit –, ale nutkání nepustit nemoc dovnitř a atmosféra prosycená strachem převážily nad zdravým rozumem. Klekla si na postel a položila ruce na posuvný rám, aby okno zavřela.

„Co to děláš?“ zarazila ji Mutti.

„Je tu zima,“ odpověděla. „Můžu zavřít okno?“

„Uděláme to, až se kluci probudí,“ odvětila Mutti. „Čerstvý vzduch nám jenom prospěje. Dokud spí, musíme větrat.“ Došla ke stolu, zvedla lžíci a podala ji Pie. „Tohle přinesla paní Schmidtová. Na ochranu před chřipkou.“

Než Pia slezla z postele, pohlédla na Finnovo okno. Bylo otevřené, ale nikdo z něj nevyhlížel. Stoupla si na zem a popošla k matce. „Co je to?“

„Kostka cukru namočená v…,“ Mutti svraštila čelo. „Nemůžu si na to slovo vzpomenout. Pe… Pet…“

„Petrolej?“

Mutti přikývla. „Ja. Jednu jsem si vzala a jednu dala klukům s trochou vody. Tahle je pro tebe.“

Pia se ušklíbla. Když v Hazletonu onemocněli, jedli fialky a pili čaj z kašti bělavé, ne petrolej. Ale v pátém okrsku, a pokud věděla, tak ani nikde jinde ve městě, žádné fialky ani kašti nerostly. S vědomím, že nemá na vybranou, uchopila lžíci a vložila si kostku cukru do úst. Chutnala sladce a mastně zároveň, jako by jedla bonbon obalený asfaltem. Snažila se, aby se jí nezvedl žaludek, a co nejrychleji ji rozkousala a spolkla. Mutti jí podala naběračku s vodou, ale nepomohlo to. V ústech jí zůstala blátivá petrolejová pachuť. Zkřivila obličej a otřela si rty hřbetem ruky.

„Fuj!“ zašklebila se.

Mutti si položila prst na rty. „Pšš, nevzbuď bratry. Celý den pořád pobrekávají.“ Vzala lžíci, položila ji do umyvadla, sedla si ke stolu a zvedla z košíku se šicími potřebami hříbek na látání.

„Asi jim ten lék nechutnal,“ utrousila Pia.

„Léky nemají chutnat dobře,“ namítla Mutti.

Pia v naději, že ji večeře zbaví hrozné pachuti v ústech, přešla ke kamnům a zvedla pokličku na hrnci, ve kterém se něco vařilo. Bramboračka. Zase. Kvůli válce měli dodržovat středy bez pšenice a pondělky bez masa, ale už si vůbec nevzpomínala, kdy naposledy jedli maso. Možná o Velikonocích nebo o Vánocích. Než Vater odjel, připichoval na stěnu novinové články, které jim měly připomínat, čeho se mají v jeho nepřítomnosti vzdát. Jako by snad měli na vybranou.

Potraviny, které vůbec neobsahují pšenici:

Ovesné vločky, brambory, rýže, kukuřice, ječmen a 100% náhražkový chléb.

100% náhražkové pečivo:

Kukuřičný chléb, muffiny a sušenky, všechny druhy pečiva upečené pouze z kukuřice, ovsa, ječmene a všech ostatních náhražek pšenice.

Neplýtvejte ledem. Neplýtvejte čpavkem.

Úspora tuny ledu může ušetřit až jednu libru amoniaku. Jedna libra amoniaku navíc může znamenat až dvacet ručních granátů. Dvacet ručních granátů může vyhrát válku.

Brambory jsou úžasný pokrm skvělý pro vaše tělo. Pokud je dobře uvaříte, jsou velice chutné.

Jak pomáhají vašemu tělu? Jsou vynikajícím zdrojem energie. Poskytují škrob, který vaše svaly spalují, abyste mohli pracovat, stejně jako se benzin spaluje v motoru, aby automobil mohl jezdit. Jedna středně velká brambora vám dodá tolik škrobu jako dva krajíce chleba. Pokud jíte brambory, potřebujete méně chleba. Brambory šetří pšenici. Jako jiná zelenina vám dodávají soli, které potřebujete, abyste si posílili a zregenerovali všechny části těla a udrželi je v dobré kondici. Můžete je dokonce použít i do koláčů!

Kéž bychom si mohli dát muffiny, sušenky a maso, pomyslela si Pia. Pohlédla na matku, která zvedla roztrhanou ponožku a otřela si ruku o zástěru. Bavlněná halenka odhalující štíhlý krk a vyčnívající klíční kosti jí volně visela na ramenou a hnědá sukně jí zakrývala nohy jako vybledlý stan. Ostré lícní kosti a brada jí vystupovaly z bledého obličeje a po pás dlouhé světlé vlasy, které Pia moc ráda česala a Mutti je teď nosila spletené ve volném copu, vypadaly splihle a nevýrazně. Pia si nebyla jistá, jak dlouho bude matka schopná kojit dvojčata, aniž by se pořádně najedla, ale Mutti odmítala utrácet to málo, co měli, za kojeneckou stravu, když je mohla krmit zadarmo. Nechtěla použít sklenice s Mellinovou kojeneckou výživou, které stály na poličce, dokud to nebude bezpodmínečně nutné, ačkoli doktoři tvrdili, že smíchaná s kravským mlékem je kvalitnější než mateřské mléko. Ale stejně by ji mohli smíchat jen s vodou.

Pia si chtěla najít práci, aby do domácnosti přinesla peníze navíc, ale Mutti doufala, že válka brzy skončí, Vater se vrátí a všechno bude zase jako dřív. Zatím bylo Pie teprve třináct a musela chodit do školy, jak jen to šlo, hlavně proto, že zákony týkající se Němců se měnily snad každý den a nikdo nevěděl, jak dlouho jí tam ještě dovolí docházet. Finn se nabídl, že ji naučí krást jídlo na tržišti, ale odmítla to. Mutti by kradené jídlo nejedla, nemluvě o potížích, které by ji čekaly, kdyby se při tom nechala chytit. Když poprvé viděla Finna, jak si strká pod kabát hovězí žebro, otřáslo to s ní – a později se ho zeptala, čím se krádež masa liší od krádeže lahví a hadrů od staré černošky. Odpověděl, že kluci, kteří se toho činu dopustili, si koledovali o potrestání tím, že okrádali někoho, kdo už takhle nic nemá, kdežto on se jen snaží pomoct své rodině přežít. Říkal, že stejně jako on a všichni ostatní, kteří mají tu smůlu, že bydlí v pátém okrsku, i ona vede nepředvídatelný život a jednou bude možná muset pronést pod sukní bochník chleba, aby přežila. Protože jí odmalička vštěpovali, že brát, co jí nepatří, je za všech okolností neodpustitelné, nepřesvědčil ji. Ale musela připustit, že mu začíná rozumět. Zoufalství je mocná zbraň a teď ji mrzelo, že mu nenaslouchala. Jestli se situace ještě zhorší, asi by se měla pokusit přece jen něco ukrást. Pak si však připomněla, že má hrůzu jít ven.

„Šla jsi dnes ráno na tržiště?“ zeptala se matky.

Mutti zavrtěla hlavou. „Čekala jsem, až se vrátíš, abys pohlídala kluky. Pak mi paní Schmidtová pověděla, že se všechny obchody zavírají a že mám radši zůstat doma.“

Právě v tu chvíli se jedno z dvojčat ve vedlejší místnosti rozplakalo. Mutti si povzdychla, opřela se rukama o kolena, aby vstala, a zkřivila obličej bolestí.

„Co ti je?“ zeptala se Pia. „Stalo se ti něco?“

Mutti zavrtěla hlavou. „Nein, jen stárnu.“

Pia se zamračila. Ve dvaatřiceti nebyla matka zas tak stará. „Zůstaň tady,“ vyzvala ji. „Na kluky se kouknu.“

Matka si znovu sedla a vzdychla. „Danke.“

Pia pootevřela dveře a nahlédla do pokoje. Ať už plakal kdokoli, snad znovu usne. Světlo z petrolejové lampy v kuchyni dopadlo na dřevěnou skříňku s umyvadlem, prádelník s pokroucenými šuplíky s různorodými úchytkami a na zrezivělou kovovou postel rodičů, která zabírala polovinu místnosti. U čela postele zaujímala celou stěnu otevřená šatní skříň s uzavíratelným úložným prostorem na peřiny. Na přehozu na posteli ležela dvojčata v bavlněných pyžamkách a čepičkách a na zemi byly položené zavinovačky a chrastítka. Jeden hošík si cumlal prsty u nohy a druhý s rudým obličejem kvílel na břiše. Jmenovali se Oliver a Maxwell, zkráceně Ollie a Max – Mutti říkala, že to jsou pěkná americká jména, a když vypukla válka, chtěla Piu přejmenovat na Polly nebo Peg. Ale Pie se jméno po prababičce líbilo, ačkoliv ho někteří spolužáci používali jako další důvod, proč si z ní utahovat, a Vater jí nakonec dovolil, ať si ho nechá. Právě teď naříkal Max.

Pia vešla do pokoje, rozsvítila lampu na prádelníku a zvedla chrastítka a deky. Stoupla si k posteli a čekala, co dvojčata udělají, až ji uvidí. Max si jí všiml jako první. Přestal plakat a s uslzenýma očima se na ni zakřenil, ačkoliv se mu poslintané rty stále třásly. Zabalila ho do deky, zvedla ho, sedla si na kraj postele a na jedné ruce ho kolébala. Popadl její vlasy do hrsti a Ollie na ni spokojeně zabroukal z postele a znovu si strčil paleček na noze do úst. Pak si na něco vzpomněla a ztuhla. Co když při chování bratrů ucítí něco zvláštního? Co když ji zabolí na hrudi nebo se jí rozhoří plíce? Dotýkat se členů rodiny jí nikdy nevadilo, ale to bylo ještě před přehlídkou a před chřipkou, před Mary Helen a Tommym Costou. Vzala Maxe za ručičku a se zatajeným dechem čekala, ale k své obrovské úlevě necítila nic jiného než jeho teplé tělíčko a hedvábnou měkkou pokožku na prstech a dlani. Rozechvěle vydechla a otřela mu slzy z tváří.

„Co je ti, mrňousku?“ zabroukala tichým melodickým hlasem. „Myslel sis, že jsme tě nechaly doma samotného? To bychom přece neudělaly.“ Políbila ho na čelo. „Nikdy, nikdy, nikdy.“

Max se na ni znovu usmál a mezi rty mu zabublaly sliny. Na rozdíl od všech ostatních své bratry od sebe vždy rozeznala. Dokonce i Vater vtipkoval, že jim na krk pověsí čísla, aby věděl, kdo je kdo. Při pohledu na jejich plavé vlásky a světle modré oči – rysy zděděné po Mutti –, bylo snadné si je splést. Ale Pia věděla, že Maxův obličej je nepatrně užší než Ollieho a nosík je na konci trochu zploštělý. Také měl hlubší dolíčky ve tvářích.

Nikdy nezapomene na den, kdy před čtyřmi měsíci přišla dvojčata na svět, a na napjaté minuty po tom, co se narodil Ollie, a přesto Mutti stále ztěžka oddychovala a držela se za vyboulené břicho. Vater poslal Piu pro paní Schmidtovou, ale než se vrátila, k překvapení všech bylo druhé dítě na světě. Paní Schmidtová, držící sklenici vepřového sádla na „promazání porodních cest“, vypadala, že ji to nepřekvapilo.

„Hned mi bylo jasné, že čekáte víc než jedno, když jste říkala, že dítě kope, jako by mělo okované boty,“ prohlásila hrdě.

Než pomohla Mutti sundat zašpiněnou sukni a umýt se, Pia novorozeňata zavinula, upřeně si prohlížela jejich obličejíky a byla překvapená i vděčná, že má konečně dva nové bratříčky. Od prvního dne je snadno rozlišila.

„Vím, kdo jsi,“ pověděla Maxovi, zatímco ho kolébala na kraji postele. „Vážně.“ Sehnula se a políbila Ollieho na čelo. „I ty, Ollie.“

Chlapeček, který si stále žužlal paleček u nohy, se zachichotal.

Pia zvedla chrastítko a podala mu ho, aby se tím pokusila odvrátit jeho pozornost od nožičky. Vater jim ta chrastítka vyřezal ze dřeva, než odjel do války, a smirkovým papírem je obrušoval stále dokola, až byla úplně hladká a jemná na dotek. Pak dírkami provlékl provázek, na každou stranu přivázal čtyři mosazné zvonečky a do rukojeti vyryl jejich iniciály. Zvuky, které při zatřesení vydávala, připomínaly Pie rolničky na sáňkách o Vánocích.

Ollie se víc zajímal o vlastní nožičky. Položila chrastítko a všimla si, že Max znovu usíná. Jeho dlouhé tmavé řasy vypadaly na bledých tvářích jako peříčka. Houpala ho v náručí a tiše mu zpívala ukolébavku. Ollie klidně ležel a poslouchal, potom pustil nohu, vsunul si do úst palec u ruky a upřel na ni ospalé oči. Za několik minut už oba zase podřimovali. Přikryla Ollieho druhou dekou, pak si stoupla a opatrně vedle něj položila Maxe. Několik vteřin počkala, aby měla jistotu, že doopravdy spí, a otočila kolečkem na petrolejové lampě, aby se silný knot stáhl a plamen zmenšil. Potom po špičkách zamířila z pokoje, naposledy se na bratry podívala a nechala západku tiše zacvaknout.

Když se obrátila, matka stále seděla u stolu, hlavu měla skloněnou v dlaních a ponožka jí spočívala na klíně. Pie se strachem sevřel žaludek.

„Co se děje, Mutti?“ vyhrkla. „Co ti je?“

Mutti vzhlédla. „Ach, liebchen. To nic. Jsem jen unavená.“

Ta slova Piu nijak neuklidnila. S obavami, že nemluví pravdu, si prohlížela její obličej. Stěžovat si na únavu se jí nepodobalo. Ani na nic jiného. „Už jsi dnes něco jedla?“

Mutti přikývla. „Kartoffelpfannkuchen, bramborovou placku a jablečnou přesnídávku.“

„To nestačí,“ zavrtěla Pia hlavou. „Najez se a odpočiň si, dokud dvojčata spí. Tu ponožku spravím.“

K jejímu překvapení Mutti přikývla, položila ponožku na stůl a vstala. „Ja, myslím, že si na chvilku lehnu.“ Došla k Piině posteli, položila učebnice na podlahu a vklouzla pod přikrývku. „Polévka je skoro hotová. Jen dej pozor, ať se nepřipálí.“ Zhluboka se nadechla a roztřeseně vydechla.

Pia si zaryla nehty do dlaní. Mutti si nikdy odpoledne nechodila lehnout. Přistoupila k posteli a klekla si vedle matky. „Určitě je ti dobře? Možná bych měla zajít pro paní Schmidtovou.“

Mutti se na ni pousmála. „Neboj se, liebchen, nic mi není. Říkala jsem ti přece, že dvojčata dnes nebyla k utišení. A celou noc byla vzhůru. Proto jsem unavená.“ Zavřela oči. „A navíc tu paní Schmidtová není.“

„Jak to? Kde je?“

„Jela vlakem za matkou do Pittsburghu.“

„V tom případě bych asi měla skočit pro doktora,“ naléhala Pia. Představa, že odejde z bytu a znovu se vydá do města, ji sice děsila, ale pro Mutti by to udělala. Pak si vzpomněla, co říkali učitelé o nedostatku lékařů a sestřiček kvůli válce – a že ti, kteří tu zůstali, jsou zahlceni prací a nemocnice jsou plné –, a v hrudi se jí usadil ledový strach.

Mutti otevřela oči a s vážným výrazem se na ni zadívala. „Nejsem nemocná, Pio. Jen si potřebuju na pár minut odpočinout. Pak se mi udělá líp.“

Pia si povzdychla. Modlila se, aby měla Mutti pravdu, a příčilo se jí, že cítí takovou bezmoc. „Tak mi aspoň dovol zavřít okno, abys nenastydla.“

Mutti se otočila na bok a přitáhla si přikrývku až k bradě. „Nein, musíme větrat, abychom nedostali chřipku.“

Pia zvedla ruku, aby ji položila matce na čelo, jestli nemá horečku, ale pak ztuhla. Co když při tom dotyku ucítí bolest na hrudi nebo bude mít potíže se nadechnout? Co udělá? Paní Schmidtová je pryč a nemocnice jsou plné. Kousla se do rtu, došla ke stolu, roztřesenými prsty zvedla hříbek na látání a vsunula ho do ponožky. Možná by měla sáhnout matce na čelo. Čím dřív se dozví, jestli je nemocná, tím dřív se může pokusit najít pomoc. Snad si někdo z domu bude vědět rady. Třeba budou mít whisky nebo nějaký jiný lék. Kéž by tu stále byla paní Schmidtová.

Po chvilce odložila ponožku a popošla k nohám postele. Mutti tvrdě spala, ústa měla otevřená a na tvářích a rtech jí ulpívaly tenké pramínky vlasů. Bylo na ní znát vyčerpání a na svůj věk vypadala mnohem starší. Pia se zhluboka nadechla a pomalu vydechla. Co má dělat? Vyhlédla z okna k Finnovu bytu. Kéž by mu mohla poslat vzkaz s prosbou o pomoc. Ale na prádelní šňůře visela tílka a dětské oblečení. Nemohla je sundat, aniž by probudila Mutti. A stejně by jí možná neodpověděl včas. Napadlo ji, že přeběhne přes ulici a zaťuká na dveře jeho bytu, ale co když se dvojčata probudí a Mutti je neuslyší? Nemluvě o tom, že nechtěla vyjít ani na chodbu, natož ven.

Jako by svými myšlenkami dvojčata vzbudila, chlapci se rozplakali. Mutti otevřela oči a pokusila se posadit.

„Zůstaň tady,“ zarazila ji Pia. „Zajdu za nimi.“

„Nein,“ ohradila se Mutti. „Mají hlad a mám toho ještě spoustu na práci.“ Posunula se na kraj postele, vstala, s rukama na kříži se narovnala a vykročila k ložnici. „Vyndej jim prosím k večeři z polévky pár měkkých brambor.“

„Ano, Mutti,“ přikývla Pia.

„A zavři okno. Možná je tu na ně moc chladno.“

Pia stáhla posuvný rám a došla ke kamnům. Zvedla z kuchyňské police děrovanou lžíci, vylovila z polévky několik moučných brambor a vložila je do misky. Mutti přinesla z ložnice Ollieho a Maxe, položila je na postel, sundala ze šňůry u stropu dvě čisté plenky a začala je přebalovat. Usmála se, políbila je na tváře a zasmála se jejich žvatlání a pobrukování.

„Jste ti nejúžasnější chlapečci na světě,“ cukrovala. „A taky nejkrásnější. Máte hlad? Ja? Sestřička vám už chystá večeři.“

Pia rozmačkala brambory v misce, zjemnila je trochou vývaru a po očku matku sledovala. Možná se nemusí strachovat. Třeba je Mutti opravdu jen unavená a krátké zdřímnutí jí prospělo. V každém případě se teď chovala normálně. Strach jí vymizel z hrudi a ramena jí poklesla úlevou.

Mutti zvedla Ollieho, políbila ho na tvář a pak ho položila zpátky na matraci. Právě chtěla zvednout Maxe, ale pak zaváhala, položila si ruku na hlavu a ztěžka dosedla na kraj postele. Na bledém obličeji jí naskočily červené skvrny.

Pia odložila misku a rozběhla se k ní. „Co je ti, Mutti?“

Matka zavřela oči a zasténala. „Nevím jistě. Trochu se mi motá hlava.“

Piu znovu zaplavilo zděšení a v hrudním koši jako by jí bušila křídla vytesaná z kamene. „Pokusím se najít doktora.“

„Nein,“ zavrtěla Mutti hlavou. „Nikam nechoď. Je to nebezpečné.“

„Ale co když…“ Pia zaváhala a snažila se, aby se jí netřásl hlas. „Co když jsi nemocná?“

„Nic mi není. Nekašlu ani nemám horečku, jsem jen unavená. Navíc na doktora nemáme peníze. A Němce by stejně nepomohli.“

„Je v domě ještě někdo jako paní Schmidtová? Kdo by věděl, co máme dělat?“

Mutti zavrtěla hlavou. „Každý má teď dost vlastních starostí. Potřebuju se jen vyspat. Spánek je nejlepší lék.“ Ztěžka se opřela o postel a vstala. „Postaráš se pár hodin o kluky, než si v ložnici zdřímnu?“

„Ano, jistě. A přinesu ti trochu polévky.“

Mutti přikývla a pomalu vykročila k pokoji. Pia, snažící se zachovat klid, ji následovala. Pokud si vzpomínala, matka si nikdy nestěžovala, že jí není dobře, ani po porodu dvojčat, kdy jí paní Schmidtová nařídila zůstat dva týdny v posteli. Dokonce ani když ji snad celé týdny třeštila hlava nebo když si zlomila palec na noze. Vždy mlčela a dělala vše, jak nejlíp dovedla. Nikdy se nevzdala a nepodlehla. Když ji Pia slyšela, jak říká, že jí není dobře, nesmírně ji to vyděsilo. Mutti se posadila na kraj postele a Pia si klekla, rozvázala jí boty a zula je.

„Danke,“ vypravila ze sebe Mutti a lehla si na polštář. Pia jí přikryla dekou a přemýšlela, co má udělat dál.

Ve vedlejším pokoji se Ollie s Maxem rozplakali.

„Bitte, nakrm kluky a nech mě odpočívat.“ Mutti jí pokynula rukou, ať už jde. „Až se vzbudím, bude mi mnohem líp.“

„Slíbíš mi, že na mě zavoláš, jestli budeš něco potřebovat?“

„Ja, už běž.“

Pia se chystala odejít z místnosti, ale u dveří se zastavila a otočila se.

„A řekneš mi, kdyby se ti udělalo hůř?“

„Ja, ja,“ odbyla ji Mutti. Položila si předloktí na čelo bledou vnitřní stranou zápěstí vzhůru a zavřela oči.

„Slibuješ?“ naléhala Pia.

„Ja, Pio.“

Pia s rostoucími obavami odešla z místnosti a zavřela dveře. Snad má Mutti pravdu, že je jen přepracovaná a vyčerpaná. Dávalo to smysl, dvojčata se budila několikrát za noc na kojení a přes den skoro nespala. Přesto se Pia bála nejhoršího a modlila se, aby se její obavy nenaplnily.

Nakrmila Maxe a Ollieho bramborami rozmačkanými ve vývaru, položila je i s chrastítky na deku uprostřed místnosti, nalila polévku do misky a opatrně, tiše jako myška, otevřela dveře do ložnice. Na Muttin bledý obličej dopadl slabý proužek světla. Znovu tvrdě spala s otevřenými ústy.

„Mutti?“ zašeptala. „Přinesla jsem ti polévku.“ Přistoupila k posteli a pohlédla na ni. „Mutti?“

Matka nezamrkala, ani se nepohnula. Pia přemýšlela, jestli ji má probudit, ale pak se rozhodla, že ji nechá odpočívat. Těch několik minut, co spala předtím, nejspíš nestačilo. Potřebuje celou noc nerušeného spánku a ráno snad zase bude jako rybička. Pia odešla z ložnice, tiše zavřela dveře, položila polévku na stůl a sedla si. Chlapci ji z deky na podlaze sledovali, jak jí, zářivě se usmívali, pobrukovali a natahovali se po ručičkách a tvářích toho druhého. Dnes v noci si je vezme na starost. Smíchá Mellinovu kojeneckou výživu s vodou a nakrmí je, aby Mutti nemusela vstát a nakojit je. Nebyli zvyklí pít z lahve, ale jestli budou mít opravdu hlad, tak se to naučí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sběratelka sirotků.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.