© Lubomír Větříšek, 2021

© Host — vydavatelství, s. r. o., 2021

(elektronické vydání)

ISBN 978-80-275-0680-4 (PDF)

ISBN 978-80-275-0681-1 (ePUB)

ISBN 978-80-275-0682-8 (MobiPocket)

Autor „on the road“, dnes už nikdo neví
odkud a kam přesně, na koleně ovšem
už tehdy cosi sepisuje; 1987

Do klína ti padaj

tvoje dlouhý vlasy

padaj jako slzy

symboly tvý krásy

Z vystříhaných skrání
trčí uši opuštěný

všechny módní barvy náhle přešly

do zelený!

KATAPULT, 1978

Věnováno nám všem,

kteří jsme tam
ty dva dlouhé roky byli.

Vážení čtenáři,

máte před sebou knihu mých vzpomínek z let 1983—1985. Tyto roky jsem musel absolvovat základní dvouletou prezenční službu v ČSLA. Sepsal jsem své zážitky po více než třiceti letech, tak mi prosím odpusťte drobné nepřesnosti, které možná v mé knize jsou. Ale všechny příhody a příběhy vám předkládám tak, jak se udály mně, mým přátelům i nepřátelům, bez příkras, přehánění či zamlčování nepříjemných skutečností. Nepláču, nesoudím, nestěžuji si — pouze vám vyprávím příběhy té doby tak, jak se skutečně udály. A snad se i trošku snažím vystihnout ducha té doby — pamětníci nechť posoudí, zda se mi to podařilo. Vy, kteří jste ji nezažili a neměli jste tu „čest“ sloužit naší socialistické vlasti, si možná řeknete, že to muselo být hrozné, žít v nesvobodě, a ještě jít na dva roky na vojnu. Ale já vás zklamu. Byla to nádherná doba. A víte proč? Protože jsme byli, kurva, mladí! A uměli jsme si to v rámci možností užít i přes všechny ty zákazy, omezení a překážky, které nám soudruzi postavili do cesty, včetně dvouleté povinné základní vojenské služby. Mějte se sladce, vážení čtenáři.

Pozdní příjezd

Vláček si to vesele šine z Prahy směr Benešov, je nádherné dopoledne a mně se hlavou honí spousty myšlenek, vzpomínek a pocitů. Je čtvrtek 29. září 1983 a já jedu na vojnu — do prdele, na dva roky.

Ještě cítím doteky a polibky kamarádek, které mě přišly vyprovodit až na peron a snažily se mě povzbudit. „To zvládneš, Lubo, dva roky utečou jako voda, budeme za tebou jezdit, budeme ti psát, přijedeme na přísahu.“ „Jasně, holky, že to zvládnu, co mi zbývá?“ Jo, ale vím o těch, co se odtamtud nevrátili nebo přišli z vojny jako trosky — buď zmrzačení fyzicky, nebo zlomení duševně. Možná jsem měl udělat víc pro to, aby to nedošlo takhle daleko a já na tu pitomou vojnu nemusel. Trochu jsem se o to i snažil, ale nejsem ten typ, který jde raději do blázince než do zeleného.

Hezkou krajinu podél tratě ani nevnímám, v hlavě se mi ještě honí události z posledních dnů: jazzrockový festival Vokalíza, který probíhal od úterý v Lucerně — basové linky Gumy Kulhánka, jazzové zpívání Jany Koubkové, nádherné hlasy C&K Vocalu. Všude plno mániček a krásných holek. V těchhle letech byl povolený a na poslední chvíli nezakázaný velký rockový fesťák svátost. Když se podařilo uspořádat tak jeden dva do roka, tak to byl úspěch a dlouho se na to vzpomínalo. (Vokalíze to procházelo snad jenom proto, že se tvářila jako jazzový a pěvecký festival, tudíž s jeho povolením neměli soudruzi takový problém jako se schvalovačkou bigbítového festivalu.) A také vynikající pivo a atmosféra U Malvaze, U Zpěváčků, v Kampě a U Betlémské kaple. Bože, jak bez tohoto ty dva kurevské roky přežiju? Nezblázním se tam? Nezlomí mě?

Měl jsem k útvaru ve Vlašimi nastoupit už v pondělí, ale nešlo to — Vokalíza bývá jednou do roka, tu jsem si nemohl nechat ujít. Třeba mě nezavřou, a třeba jo. Riskl jsem to. V devatenácti letech člověku chybí pud sebezáchovy, bylo tomu tak tehdy a je to stejné i dnes. Stačí si přečíst každé pondělí víkendovou statistiku dopravních nehod.

Je to zvláštní pocit, odjíždět na dva roky na vojnu. Strach nemám, ale tak nějak podivně mě chvilkami zamrazí v zádech. A to jen z blbé vojny. Jak asi muselo být celým generacím mladých kluků, kteří odcházeli do války?

Tak už jsem v Benešově, ale asi si zajdu ještě na pivo a ostříhat se. Z doslechu vím, že kdo nastoupí k útvaru jako mánička, může mít problém. Vozí se po něm jak mazáci, tak i lampasáci. V osmdesátých letech se dlouhé vlasy neodpouštějí.

V hlavě si upřesňuji další program. Zajdu se ostříhat, ať to mám za sebou, a potom na pivo. Vojáci ještě chvilku počkají.

Vstupuji do kadeřnictví a způsobuji tam mírné pozdvižení. Štěbetání a zvuk nůžek rázem utichnou a všichni na mě hledí.

„Snad se k nám nejdete ostříhat?“ zeptá se mě pěkná černovláska, jenom o něco málo starší než já.

„Už asi jo.“

„A nerozmluvím vám to?“

„Asi bych vás neotravoval, kdyby mě nechtěli vojáci.“

„Já se přiznám, že jsem na chlapovi tak hezké vlasy snad ještě neviděla — a ty nádherné prstýnky!“

„Já vám to věřím, ale oni mě fakt chcou.“

„Co s vámi? Tak si pojďte sednout.“

Vybavují se mi verše kolegy rybáře Pepy Kainara — „Stříhali dohola malého chlapečka“ — cítím to úplně stejně. Fakt jsi to, Pepo, vystihl geniálně. Odpouštím ti, ty vole, i to členství v KSČ a předsedování Svazu českých spisovatelů. „Kadeře padaly jak růže do hrobu“, „že už je chlapeček chycen a obelstěn“ — no jo, kdo umí, ten umí.

Odcházím z kadeřnictví, připadá mi, že mám o několik kilogramů lehčí hlavu, a přemýšlím, na co teď budu balit holky, když vlasy už nemám. S těmihle myšlenkami přicházím do nejbližší hospody, je to klasická čtvrtá cenová: zašedlé zdi, hodně zakouřeno a docela plno na to, že je kolem třetí odpoledne. Dávám si pivo a sleduji místní štamgasty. Všichni jsou v klidu a pohodě, nikdo z nich asi nemá trápení jako já, žádný z nich nejde na dva roky na vojnu.

Dopíjím druhé pivo a čas se mi krátí, už budu muset na ten pitomý vlak. Jedno se musí nechat, ti Čecháčci fakt to pivo umí. Na Moravě v osmdesátých letech tak dobré nemáme, snad s výjimkou Černé Hory. Za pět minut mi vlak do mé cílové stanice Vlašim odjíždí — asi mi nezbývá opravdu nic jiného než nastoupit. Na prvním schůdku si to ale rozmýšlím. Ne, ještě si dám nějaké pivo a pojedu dalším, stejně už jedu hodně pozdě, tak je to celkem jedno.

Vtom mi rameno sevře pevný stisk a cizí hlas mi říká: „Kampak, chlapče?“

Otočím se a proti mně stojí uniformovaný příslušník Veřejné bezpečnosti pozdního středního věku, takový baculatější tatík s docela příjemnýma očima.

„Dobrý den, soudruhu, já jedu do Vlašimi a na poslední chvíli jsem se rozhodl, že si dám ještě nějaké to vaše výborné pivko a pojedu dalším.“

„A nějaký průkaz by byl?“

„No, občanku nemám, tu jsem musel odevzdat na vojenské správě, dali mi jenom tento papír.“

Policajt hledí do mého povolávacího rozkazu a samozřejmě ho zaujme datum.

„Nějak pozdě, ne?“

„No víte, soudruhu…“ přemýšlím nad nějakou kloudnou výmluvou, „já pocházím z početné rodiny, a než se s nima se všema člověk rozloučí, tak to nějaký čas zabere. A také jsem musel do Prahy. Měl jsem tam nějaké povinnosti.“

Policajtovi pobaveně zacukají koutky úst a zadívá se mi přímo do očí. Není to žádný blbec, vidí mi až na dno mé černé duše a velice přesně si umí představit ty mé povinnosti: Kampu, Zpěváčky, Kapli Betlémskou, Malvaze, bigbít, jazz a baby.

„Já si dám fakt jenom jedno a pojedu hned dalším, opravdu.“

Policajt chvíli přemýšlí, pak mě chytne a nacpe mě do vlaku. „Další pivo si tu dáš nejdřív za dva roky. A nedělej žádné vylomeniny, dělám to pro tvoje dobro.“

„Tak jo, soudruhu, slibuju.“ Nakonec má ten policajt asi pravdu.

Vystupuji ve Vlašimi z vlaku. Do háje, co mě čeká v následujících dvou letech?

Tříčlenná vojenská patrola vyzbrojená bodáky míří přímo ke mně. „Ty jsi náš, že?“

„Bohužel.“

„Tak nám odevzdej povolávák a pojď s náma.“ Kluci — jsou to „záklaďáci“ — nevypadají naštvaně, že tu museli čekat na nějakého opozdilce. Až později pochopím, jaký je to slastný pocit, dostat se aspoň na chvíli z kasáren mezi normální lidi. Byli za nás, pár opozdilců, vlastně rádi. Mohli se motat kolem nádraží a hledět po hezkých holkách.

Do kasáren přicházím v doprovodu „ozbrojené“ patroly jako polapený desperát. Je to systém větších i menších budov, obehnaných několika stupni plotů s ostnatým drátem. Tak to bude můj nový domov. No potěš koště.

„Tak první se půjdem ostříhat.“

„Proč? Vždyť jsem nakrátko.“

„To je málo, u nás budeš mít vojenský sestřih.“

Zbytky mých už tak krátkých vlasů padají na zem a objeví se téměř holá hlava. Takový účes jsem měl naposled, když mě matka v nějaké slabé chvilce poslala k holiči s mým otcem. Bylo mi tehdy asi pět let a otec mě nechal ostříhat podle svých představ a vkusu. Mamka to tehdy obrečela a několik dnů se s otcem nebavila.

Teď se půjde fasovat výstroj. Dostávám pěkný khaki obleček. Problém nastává u tenisek.

„Kolikátku máš nohu?“

„Osmičku.“

„Mám tu nejmenší jedenáctky. Budeš s tím muset pár dní vydržet, než osmičky doobjednáme.“

„Neblázněte, chlapi, v tom přece nemůžu běhat.“

„Asi budeš chvilku muset, máš chodit včas.“ Co už.

Druhý den mě probouzí v šest hodin ráno budíček a po ustlání postele a hygieně začíná rozcvička. Viděl jsem pár amerických filmů s vojenskou tematikou, ale tohle je fakt mazec. Několik kilometrů běhu — kuřáci a slabší kusy průběžně zvrací —, kliky, dřepy, žabáci, kačáci. U žabáků se odrážíte snožmo jako žába, kačáci jsou chůze v podřepu. Vypadá to na první pohled jednoduše, ale oba tyto zvířecí pohyby jsou fyzicky nesmírně vysilující. Vaše tělo je po chvilce odmítá přijmout, neustálý řev a nadávky starších vojáků vás ale přinutí v těchto prostocvicích pokračovat.

Mé tenisky si s mými úmysly nerozumějí a zouvají se v nejnevhodnějších chvílích — v zatáčkách a při sprintu. Část rozcvičky běžím bos a tenisky držím v ruce jako nepříjemné zavazadlo. Naštěstí coby vesnický synek nemám problém s fyzičkou a běhal jsem vždy dobře, do šestnácti let i závodně. Poté jsem dal přednost alkoholu a nezřízenému životu rockera. Teď se mi ale moje sportovní minulost hodí, protože ani v těch příšerných teniskách nezaostávám. Ti, co jsou pozadu, vyfasují pěkný příděl nadávek a kopanců od starších vojáků.

Po ranní rozcvičce je čas na snídani. Já pojím s chutí, ale někteří mí kolegové nováčci jsou bílí jak stěna a ještě pořád zvracejí. Pak nastává čas vojenského výcviku — pochodování, salutování i sborka-rozborka samopalu jsou průběžně prokládány kliky, dřepy, žabáky a kačáky. Tady vcelku nemám problém. Když člověk běhává na dvě pole, velkou zahradu, pomáhá s údržbou obrovského baráku, tak má fyzické i psychické kondice na rozdávání. A také jsem byl čtyři roky na internátu, jsem zvyklý se o sebe postarat. Ale chudáci městští kluci, kteří byli v každodenní péči svých maminek a nikdy nedrželi v ruce lopatu či motyku, ti se stávali snadnou kořistí mazáků a byli neustále buzerováni. Přišlo mi to všechno tak jaksi v pohodě. Netušil jsem, že to pravé peklo, kdy začne jít o život a zdraví, mě teprve čeká.

Po obědě jsou dvě hodiny odpočinku a pak znovu — pochodování, pořadové cvičení, kliky, dřepy, žabáci a kačáci. Ty dvě hodiny se mi zdají jako velmi krátký čas na regeneraci. Netuším ještě, že brzy přijde doba, kdy nebudu mít odpočinek žádný.

Večer usínám jako pařez, ale kolem půlnoci mě probouzí zvuk dešťových kapek. Přijde mi to divné, celý den bylo nádherně. Že by se tak rychle zatáhlo? Zvuk ale přichází někde zpod postelí. V jedné místnosti nás spí dvacet. Co by to mohlo být? Když si oči přivyknou tmě, nahlížím pod sousedovu postel. Rozpoznávám velký hrnek, na něm položený silný krajíc chleba a do něho napasovanou okenu. Soused mě uslyší, spiklenecky na mě zamrká a pošeptá mi: „Nikomu to neříkej.“

Vím, co provádí. Takhle se získává z čisticího prostředku aspoň částečně „pitelný“ líh. Někteří z nás se prostě dokážou zorientovat kdykoli a kdekoli velmi rychle.

Druhý den se po ranní rozcvičce a snídani shromáždíme v obrovské místnosti nazývané ve vojenském slangu PVS — politicko-výchovná světnice. Do dveří vstupuje major ostrý jako břitva.

„Soudruzi, vztyk, sednout! Vítám vás na dnešní slavnostní vojenské schůzi. Konečně se může uskutečnit, protože se ráčili dostavit poslední opozdilci, tedy až na jednoho.“

Podívá se naštvaně do papírů před sebou. „Nějaký Vrána ještě nedorazil. Cíleně vás oslovuji soudruzi, nikoli vojáci, těmi budete až po složení slavnostní vojenské přísahy. A nyní povstanou tito soudruzi: Adamec Petr, Novák Jiří, Větříšek Lubomír, Zárychta Josef. Máte velké štěstí, pánové, že není válka. Za pozdní příchod k jednotce bych vás nechal okamžitě zastřelit. Nyní, v době míru, který tu máme díky vojskům Varšavské smlouvy, k vám budu velkorysý. Dopustili jste se hrubého prohřešku, ale nechám na velitelích útvarů, ke kterým narukujete po slavnostní vojenské přísaze, jestli vás potrestají, nebo ne. A pokud vaše výsledky a chování budou dobré, přimluvím se za to, aby vám byly odpuštěny dny, o které jste oddálili svůj nástup k jednotce. Ale v případě špatných výsledků vám garantuji, že všechny dny, o které jste ošidili naši lidovou armádu, si budete muset nadsloužit, zatímco vaši kolegové půjdou do civilu. Vy, kteří si budete vzorně plnit své vojenské povinnosti, budete mít tu výsadu, že vás ČSLA propustí do zálohy o něco dříve, třeba i týden před uplynutím dvou roků. Ale vám, kteří jste nastoupili pozdě, se v případě vašich špatných výsledků nebude zkracovat nic. Odsloužíte si celé dva roky plus dny, o které jste nastoupili později. A pokud budete během vaší základní dvouleté prezenční služby potrestáni vězením, budou se vám i tyto dny připočítávat. Tak si, soudruzi, rozmyslete, jak dlouho chcete být na vojně a jak se hodláte chovat. Posaďte se!“

Schůze plynule pokračuje, major rozebírá všechny povinnosti vojáků základní služby, potom přejde k mezinárodně politickým otázkám. Já ho ale příliš nevnímám. V hlavě mi šrotuje jediné — budu muset sekat latinu. Když se budu snažit a pustí mě o těch pár dnů dřív, tak třeba za ty dva roky stihnu i Vokalízu, která bývá pravidelně poslední týden v září. A když spadnu do nějakého průseru, tak se tu budu mrdat kdoví jak dlouho. Do prdele!

Slasti přijímače

Vlastně tady v přijímači nemám větší problém. Z domu jsem zvyklý makat od nevidím do nevidím. Vždy jsem svého otce u toho řezání a štípání dřeva, skládání uhlí, rytí obrovské zahrady a podobných radovánek proklínal a záviděl jsem lidem bydlícím v bytě. Teď bych mu měl poděkovat, že mě tak honil. Protože dobrá fyzická kondice je zde prvořadá. A já ji mám, přestože jsem vymetl od svých patnácti let kdejakou zábavu, fesťák a pohostinství. Při šplhu na laně všem vytřu zrak, bez pomoci nohou jsem nahoře za pět vteřin.

„Ty bláho,“ říká velitel rozcvičky, záklaďák svírající v ruce stopky. „Dokázal bys to ještě jednou?“

Podruhé jsem nahoře ještě dřív než poprvé. „Ty jsi fakt namakané nic, to tu ještě nebylo.“

Mé kolegy nováčky, kterým se nepodařilo vyšplhat ani s pomocí nohou, čekají žabáci, dřepy a kačáci, já se vyhřívám na výsluní a mám pár dní od mazáků pokoj.

Blíží se konec měsíce a s ním i slavnostní vojenská přísaha, když tu se na bráně objeví postavička s delšími mastnými vlasy a „somradlem“ přes rameno a hlásí se na vojnu. To je náš poslední opozdilec, pan Vrána, celostátně hledaný. Nastupuje k útvaru o více než tři týdny později. Po nějakém známém prý vzkázal veliteli přijímače, že zajde ještě na jeden bigbít a potom že už určitě přijde. Ten poslední bigbít už asi nestihl, protože přichází v doprovodu dvou uniformovaných příslušníků Veřejné bezpečnosti. Chápu ho. K nám byli velkorysí, Vrána však putuje rovnou do vězení. Má můj obdiv.

Nacvičování vojenské přísahy nemá konce. Napochodovat, hodit pózu se samopalem, ve kterém nejsou náboje, poslechnout si kydy o tom, jak budeme bránit Varšavskou smlouvu a naši socialistickou vlast a položíme za ni i život, a pak zařvat: „Tak přísahám!“ Při nácviku musím křičet, ale jsem rozhodnutý, že při samotné přísaze budu jenom otvírat pusu jak kapr na suchu. Za vlast bych život položil, ale ne za socialistickou, a Varšavská smlouva je mi ukradená úplně. Mrdám na vás, soudruzi.

Tak už je ten náš den D tady. Stojím v pozoru, svírám v rukou svůj samopal vzor 58 (mimochodem úžasná zbraň, kam se na ni hrabe kalašnikov) a sleduji po očku diváky naší slavnostní vojenské přísahy. Někdo tu má svou dívku, jiný celou rozvětvenou rodinu, za mnou přijela kupa mániček z celé Moravy. Nedají se přehlédnout, dlouhé vlasy jim vlají ve větru a oni mávají na mě. Dodržel jsem svůj slib, nepřísahal jsem, jenom jsem otvíral naprázdno pusu.

Po přísaze jsou výjimečně vycházky až do 23.00 a je to vlastně naše první vycházka. Během přijímače nesmí celý dlouhý měsíc žádný z nováčků ani na vteřinu ven za ostnatý drát. Prodírám se davem lidí ke svým přátelům.

Vcházíme do první vlašimské hospody, na kterou narazíme, máme si toho hodně co říct. U vedlejšího stolu sedí můj kamarád a spolubojovník z ročníku Ivan Ráček, přijela za ním jeho přítelkyně. Že má nějakou dívčinu, mi vyprávěl. Také, že je velmi mladá a hezká. To, co vidím, ale předčí má očekávání. Je to nádherná žabka, která teprve nedávno oslavila šestnácté narozeniny.

Ivan vstane od jejich stolu, přeruší náš hovor, dloubne do mě a řekne: „Pojď, vojáku, seznámím tě s mou dívkou.“ Vstávám a podávám ruku tomu okouzlujícímu stvoření, na chvíli zapomenu i na své máničky. „A to mám zaplacenou noc ve vlašimském hotelu,“ pošeptá mi Ivan do ucha, „drž mi palce, třeba něco bude, do jedenácté hodiny se toho dá stihnout hodně.“

S trochou závisti se vracím zpět ke svým přátelům. Já v té době žádnou vážnou známost neměl a až později jsem poznal, že to je ta lepší alternativa.

Ale Ivanovi se stává ten večer strávený na hotelovém pokoji osudným. Za dva měsíce mi ukazuje telegram, který mu předal velitel. Je od jeho dívky a jsou na něm jenom dvě slova: „Jsem-Jarka.“ Pár vteřin mi trvá, než pochopím souvislosti. Jsem znamená jsem v tom.

Ivana popadá amok. Dítě chce, rád by se s Jarkou oženil, ona by se také ráda vdala za Ivana a vůbec nepřemýšlí o tom, že by si dítě nechala vzít. Ale představa, že spolu nebudou u narození dítěte, Ivana drtí. Ani ne sedmnáctiletá holka bude vychovávat dítě víc než rok sama bez manžela, jenom s pomocí rodičů, a Ivan bude okradený o víc než rok zážitků se svým synem nebo dcerou.

V té době se na tyhle věci vůbec nehledělo. Teprve až dvě děti byly zárukou toho, že otec mohl vykonat základní dvouletou vojenskou službu v místě bydliště nebo narukovat jenom na pět měsíců. Aby se člověk úplně vyhnul vojně, tak musel mít ratolesti tři. Můžu říct, že kluci, kteří byli ženatí a měli doma děti či těhotné partnerky, prožívali ty dva roky vojny velmi špatně. Těch pár dní dovolenky nebo opušťáku, které jim občas milostivě udělili, celou situaci ještě zhoršilo. Od mimina a těhotné manželky se zpátky na vojnu neodjíždí dobře.

Bakov

Ještě pár dnů po přísaze přežíváme u útvaru ve Vlašimi a poté je slavnostní nástup, kde jsme rozkazem přiděleni ke svým novým jednotkám. Jedná se o několik strážních útvarů rozesetých po celých středních Čechách.

Už během přijímače probíhá šeptanda, že nejhorší vojna je u strážní čety v Bakově nad Jizerou. S napětím očekávám, kam mě přidělí, a doufám, že se mu vyhnu. Samozřejmě: Větříšek, Ráček — Bakov nad Jizerou. A dalších jedenáct zoufalců pojede s námi. Co už. Balíme si výstroj a jedeme do Bakova.

Po příjezdu nás čeká další slavnostní nástup a velitel útvaru nadpraporčík Janek nám dává kázání. Jsme vzorná jednotka, jediná ze všech strážních jednotek Středočeského kraje, dodržují se vojenské řády, předpisy, dbá se na disciplínu a upravenost. Všechno je ale jinak. Vojenský útvar v Bakově je nejmenší ze všech sesterských strážních jednotek — pouhou strážní četou. Proto zde dozorčího útvaru slouží voják základní služby a jsou zde pouze dva lampasáci, kteří se vracejí odpoledne a na víkendy ke svým rodinám, čímž útvar zůstává bez dozoru vojáků z povolání.

Po čtvrté hodině odpolední Janek i jeho pobočník nadpraporčík Tlapa odjíždějí domů a nastává krutá realita. Mazáci velí nástup a dostáváme hned zkraje všichni nováčci nakládačku. Dva z mazáků na nás míří odjištěnými samopaly — je to pádný argument. Myslím, že nejsem žádný zbabělec a posera a v civilu bych se za všech okolností bránil, ale opravdu se mi nechce odsud odjet v erární rakvi.

Používají se dva druhy úderů, kterými vás bijí, beran a zátylek. Beran je rána pěstí doprostřed čela, zátylek je rána otevřenou dlaní a prsty na zadní část krku. Je to vymyšleno chytře, nehrozí krvavé zranění či ztráta zubů, nezůstávají modřiny, takže při případném vyšetřování mimořádné události chybí důkaz. Ale bolí to hodně a je to strašně ponižující. Ti dva, co na nás míří samopaly, mají už nějaké to promile a nejsou to od pohledu žádní velcí inteligenti. Člověk může jenom doufat, že nás neprošpikují olovem.

Po tomto seznamovacím aktu si bere slovo mazák, kterému říkají Ovar.

„Zobáci, tady je mazácká vojna. Tady žádné předpisy neplatí, přes den sa poslouchají lampasáci, večer mazáci, a to na slovo. Pokud by si chtěl někdo stěžovat, tak ať si to raděj rozmyslí. Tady je vzorná jednotka, velitelé mazáckou vojnu podporují a drží s mazáky. Nikdy tady žádný případ šikany nebyl vyšetřený a těch pár blbečků, co sa pokusilo něco hlásit, dopadlo velice špatně. Takže jestli chcete přežit, budete držat hubu a krok. Nějaké dotazy? Nejsou. Tomuto útvaru sa říká umakartové království. Teď nafasujete všichni hadry a jar a jde sa na věc. Všechny místnosti kasáren jsou z umakartu a ten sa bude jenom svítit. I kdybyste to měli dělat do rána. A dělají sa i stropy, ty jsou také umakartové. Jo, a tady tomu místu, odkud je vidět na příjezdovou silnici, sa říká roh. Je to roh budovy a vždycky jeden z vás tam bude stát a držat hlídku. Střídat sa budete po hodině a hlídka sa drží od odchodu lampasáků celou noc až do jejich příchodu. Každé auto a každého příchozího nám budete okamžitě hlásit. Budete tam stát schovaní tak, aby vás od silnice nebylo vidět, a ať vás ani nenapadne bez vystřídání z rohu odejít nebo si sednout, či dokonce usnout. To by byl váš konec. Jasné? Tak, a jde sa makat.“

Fasujeme čisticí prostředky a jdeme leštit umakart. Je to vlastně jedna z forem šikany, protože nemůžeme jít spát dřív, než mazáci milostivě uznají, že umakart svítí čistotou. Nejhůř se dělají stropy. Protože není k dispozici pořádný žebřík, musíme si postavit dva stoly na sebe a nahoru na ně dát ještě židle. Za chvíli nás bolí ruce, které máme pořád nad hlavou. Nikdy jsem netušil, že uklízení může takhle bolet. Navíc s přibývajícími hodinami a únavou se zvětšuje riziko, že člověk z těch stolů poskládaných na sobě spadne.

Až ve tři hodiny ráno mazáci milostivě uznají, že se umakart leskne, a my se dostáváme do postele. Spím hodinu a probouzí mě kolega z ročníku, abych šel hlídat na roh. Oči se mi zavírají únavou a mám co dělat, abych vestoje neusnul. Mazáci mají na rozdíl od nováčků možnost vyspat se během dne, takže se každou chvíli stane, že se některý z nich objeví a kontroluje mladého, jestli náhodou na rohu nespí. Po hodině jsem vystřídán a okamžitě usínám. V následující chvíli jsem probuzen křikem mazáka, který slouží dozorčího — budíček na ranní rozcvičku. Ta hodina, kterou jsem spal, mi utekla jako vteřina.

Takže celý účet první noci se rovná dvěma hodinám spánku. A takto to bude pokračovat po celý první půlrok, dvě či tři hodiny spánku denně, někdy i méně.

Situace se obrátí k lepšímu opravdu až po půl roce, když přijdou noví zobáci a z nás se stanou půlročáci. Potom převezmou největší tíhu práce zase oni — umakarty, kácení stromů a sběr dřeva na otop, topení v kamnech a kotli, úklid. Úkolů pro zobáky je hodně: musejí se starat o mazáky a sloužit jim, leštit boty, přišívat knoflíky, topit v jejich místnostech do rána — teplota nesmí klesnout pod dvacet pět stupňů —, čistit jim samopal, chodit místo nich do stráže a spousta dalších.

V kombinaci s nevyspáním a bitím za každý sebemenší prohřešek dochází ke změně vnímání reality. Člověk je v takovém zvláštním stavu, který lze jen stěží popsat, smířený se svým osudem a usíná na každém kroku. Přestože jsou za to od mazáků přísné tresty, tak tomu nejde poručit, usínáme všude, při běhu na ranní rozcvičce, na WC, při pochodování či při politickém školení.

Oba lampasáci, velitel Janek i jeho pobočník Tlapa, se tváří, jako že nic nevidí, a nechávají všemu volný průběh. Je to prostě zavedená a osvědčená praxe. V celém útvaru je díky otrocké práci v nočních hodinách čisto a uklizeno a kontroly, které přijíždějí z Prahy z velitelství, jsou navýsost spokojeny.

Součástí každé takové kontroly je i vojenská schůze, které se kromě strážných ve službě musejí zúčastnit všichni vojáci jednotky. Nikomu z kontrolujících důstojníků však není nikdy podezřelé, že nováčci v prvních řadách usínají ihned, jak se posadí, a že mají všechny prsty na rukou černé a rozežrané od čisticích prostředků. Každá kontrola dělá, že nic nevidí. Jednotka si přece musí udržet svůj titul „vzorná“ a všichni mají větší prémie.

Možná vám nejde na rozum, jak mohlo v té době k tak závažnému porušování vojenských předpisů vůbec docházet, a přemýšlíte, jestli tohle byla běžná praxe v celé ČSLA. Ano, až na výjimky byla (snad jenom u Hradní stráže a v některých větších vojenských útvarech se mazáctví neprosadilo nebo bylo díky přísným postihům vymýceno).

Někde byla mazácká vojna tvrdá, jinde snesitelnější, ale byla jí prolezlá téměř celá armáda, metastázovala stejně jako rakovina v lidském těle. A když už došlo v souvislosti se šikanou k nějaké mimořádné události, ať už to bylo úmrtí, zranění či sebevražda, nebo pouhé ohlášení šikany, tak se většinou nic nevyšetřilo.

Mlčeli a mlžili lampasáci, kteří samozřejmě o všem věděli. Nevypovídali pravdu mazáci a většinou ani, až na výjimky, samotné oběti šikany. Běžná praxe byla ta, že se k odvážlivci, který všechno nahlásil, nikdo z jeho ročníku nepřidal.

Ať už by se něco vyšetřilo, nebo ne, tak dotyčného čekalo přeložení k jinému útvaru a tam to pravé peklo. Lampasáci a starší vojáci se ho snažili zničit v rámci vojenských předpisů, které se daly vykládat různě, mladí vojáci měli zakázáno bavit se s ním a jakkoli mu pomáhat. Takový člověk prostě přišel s cejchem bonzáka a pro vojenskou chobotnici nebyl problém se ho zbavit a dostat ho na dlouhá léta do vězení.

Několik let těžkého vojenského žaláře někde v Sabinově člověk vyfasoval třeba za ukrývání ostrých nábojů či za poslech zahraničních štvavých vysílačů. Takže nebyl nejmenší problém takovému stěžovateli podstrčit do jeho skříňky pár ostrých nábojů či tranzistorové rádio v době, kdy byl ve službě. Následně udělat razii a střelivo či tranzistorák objevit. Jakmile se dostal váš případ na stůl vojenskému prokurátorovi, byli jste ztraceni. Tam už se poté nehrálo o měsíce, nýbrž o roky strávené za katrem. Tresty za takové prohřešky u vojenských neveřejných soudů bývaly několikanásobně vyšší než u civilních. Přišili vám tři i více let vězení za nedovolené ozbrojování a „dokázali“, že jste se díky poslechu Hlasu Ameriky a Svobodné Evropy chtěli prostřílet na Západ. Odkroutit jste si je museli ve tvrdé vojenské věznici, kde vám k tomu mohli lehce přihodit dalších pár roků, protože se tam přísně trestal každý sebemenší prohřešek. A za deset let jste byli doma z vojny jako na koni.

Už je vám jasné, proč se šikana nehlásila?

Pešunk

Bakov je malebné městečko v Českém ráji. V jeho bezprostřední blízkosti protéká řeka Jizera a kousek za městem se tyčí nádherná romantická zřícenina hradu Zvířetice. Pod hradem se nachází dlouhá rokle, v jejímž středu je vojenský útvar a na konci pět muničních skladů, pro které byl tento vojenský objekt zřízen. Skladují se zde výbušniny vyráběné národním podnikem Synthesia Pardubice.

Úkolem vojáků je tyto sklady ve dne v noci nepřetržitě střežit. Prý se jedná o civilní výbušniny určené k odstřelům v důlní těžbě s obchodním označením Perun a Permon. Ale kdoví co tam je, třeba i semtex.

Kdybych tady nebyl na vojně, tak bych musel konstatovat, že je tady moc hezky. Hluboké lesy a hvozdy, nádherná zákoutí, malebné okolí a všechno to rámuje bystrá Jizera. Když je ale člověk zavřený v kasárnách, odkud nemůže ven, tak to všechno vnímá jinak.

Kopce nad kasárny slouží k dalšímu způsobu šikany nazvanému pešunk. Mazáci možná našli inspiraci v britském filmu Pahorek. V tomto válečném snímku museli vojenští vězňové za trest běhat do vyčerpání v příšerném vedru libyjské pouště na blízký pahorek. My musíme běhat na vrcholky kopců rozprostírající se nad kasárny.

Možná si řeknete, že to nemůže být taková hrůza, ale zkuste si takový pěkný kopec vyběhnout pětkrát či desetkrát za sebou. Bez přestávky. A zkuste si ho vyběhnout v plynové masce. Nohy odmítají poslušnost, nic pořádně nevidíte, s každým dalším krokem se dýchá hůř a hůř. Skla masky jsou čím dál zamlženější a není výjimkou, že proběhnete nějakým keřem, vrazíte do stromu, spadnete do jámy či do masky vyhodíte obsah svého žaludku. Ten, kdo si bez povolení mazáků masku sundá, tak má smůlu, musí běžet přikázaný počet pešunků znovu.

Pešunk se běhá buď během výcviku, když ho vedou mazáci, nebo i po večerech, poté co lampasáci odjedou domů ke svým rodinám. Bez té plynové masky to vcelku ještě jde, ale běhat s ní, to je fakt masakr. A ti, kteří doběhnou poslední, tak musejí běžet znovu, takže nehrozí, že by celý peloton tempo nějak ošidil. Každý se snaží nebýt poslední a mít to už za sebou. Běžíte prostě jako o život.

Vyběhnout pešunk tak třikrát čtyřikrát v masce je už téměř na hranici fyzických možností, i když se jedná o trénované mladé kluky.

Pavel

Pavel Hrubián je kluk z našeho ročníku, známe se trochu už z civilu. Je to udělaný, dlouhovlasý chasník z Podolí u Uherského Hradiště. Potkali jsme se několikrát na rockových koncertech skupin Katapult a Progres 2 a pravidelně jsme se vídali na tanečních zábavách na Uherskohradišťsku.

Na nich hrají často výborné rockové skupiny Gong a Invence. Zvláště Invence je kapela, která naprosto vybočuje z okresního průměru. Mají skvěle nastudované největší rockové pecky od „Párplů“, „Jesů“ a „Flojdů“, ale hrají i hodně svých písní. Je to parta super muzikantů, v osmdesátých letech asi nejlepší amatérská rocková kapela na Moravě a možná i v celé ČSSR.

Pavel se jako jeden z mála nebál nastoupit na vojnu s dlouhými vlasy. Je to takový kliďas a drsňák s dobrým srdcem, který si z ničeho nedělá těžkou hlavu. Doma se staral o velké hospodářství, má už starší rodiče a je jedináček, všechna ta nikdy nekončící práce ležela na jeho bedrech. To je snad jediná věc, která ho trápí, jak to rodiče zvládnou po ty dva roky bez jeho pomoci.

Ihned po mém příjezdu do Vlašimi za mnou Pavel přišel a znal se ke mně, stali se z nás přátelé, máničky přece musejí držet spolu.

Ale kolektiv trýznitelů intuitivně přesně rozpozná, kdo by mu mohl být nebezpečný a stejně jako bájný Spartakus sjednotit bandu špinavých rozhádaných otroků k otevřenému boji proti svým utlačovatelům. Takže Pavel leží mazákům hodně v žaludku. Vykonává sice jejich rozkazy přesně a bez odmlouvání, nikdy si nestěžuje ani nám, ani Jankovi. Ale také se před nimi nijak neponižuje, nesklopí hlavu, dívá se jim vždy přímo do očí, nikdy je neprosí o nějaké výhody či snížení trestu. Má v sobě takovou vnitřní hrdost. A snaží se nám všem z ročníku pomáhat. Neztrácí hlavu ani v nejhorších situacích, když jde o život, je to prostě rozený vůdce.

Naši mazáci to však vytuší a snaží se ho zlomit.

Při jednom z výcviků, kdy není přítomen žádný z lampasáků, zase několikrát běžíme pešunk. Tentokrát naštěstí bez plynových masek. Mazáci nás nechávají chvíli odpočinout a stojí v hloučku, o něčem se radí. Najednou mazák velící výcviku vystoupí a zavelí: „Vojín Hrubián — sedmkrát pešunk.“

Pavel se na něho překvapeně podívá, už má kopec čtyřikrát vyběhnutý, a přestože by jindy bez výhrad poslechl, tentokrát se neudrží a zeptá se: „Za co? Nic jsem neprovedl.“

„Tak ty budeš odporovat? Tak jedenáctkrát v masce.“

Pavel chvíli přemýšlí. Pak si dává masku a běží. Nevěřím, že to dokáže. Já v té době také nebyl zrovna ořezávátko, ale tohle bych asi nedal.

Když zdolá kopec devětkrát, odhazuje masku, je celý červený, nohy se mu třepou, myslím, že je těsně před zhroucením. Krátce zvrací a podívá se na mazáky. Ti stojí pořád ve skupince, chvíli se domlouvají. Asi se obávají, že Pavel zkolabuje a dojde k vyšetřování celé události. Pak ale velitel výcviku vystoupí znovu z toho jejich hloučku a zařve: „Když jedenáctkrát, tak jedenáctkrát. Nasadit masku a val nahoru.“

Pavel chvíli váhá, ale pak si dává masku a běží. Myslím, že ani Zátopek se na ty své olympijské medaile tak nenadřel. Nechápu, kde v sobě bere tu sílu, ale ještě dokáže kopec dvakrát vyběhnout.

Nikdo z nás nečekal, že to zvládne, ani my, ani mazáci a snad ani on sám. Možná si během té neuvěřitelné fyzické námahy vzpomněl na zaužívané vojenské klišé: „Když voják řekne, že nemůže, tak ještě desetkrát může.“ Teď se Pavel opírá o nejbližší strom, lapá po dechu a sbírá poslední zbytky sil.

Najednou se rozejde přímo ke skupině mazáků, jde si to s nimi vyřídit.

Tohle nedopadne dobře, proletí mi hlavou. Když se k nim přiblíží asi na čtyři metry, tak první dva mazáci, kteří jsou k němu nejblíž, zvednou svůj samopal, namíří na něho, natáhnou závěr a odjistí.

Správně by neměli mít ostré střelivo. Všichni ale víme, že ho ve svých samopalech mají. Ostrá munice by se měla fasovat pouze do stráže a na střelby. Každý z mazáků má ale pár ostrých nábojů ulitých, a když není přítomen žádný lampasák, tak si je bere na výcvik s sebou.

Pavel se zastavuje, zlověstné kovové zvuky natažených závěrů nevěští nic dobrého. Uvědomí si, že mají v zásobníku ostré. Z naší skupiny mladých se ozývá bučení a pískot, ale další samopaly okamžitě míří na naše hlavy.

Pavel se jenom pohrdavě podívá na skupinu mazáků schovávajících se za svými namířenými, nataženými a odjištěnými samopaly a řekne: „Toto by žádný z vás nedokázal, vy ubožáci.“ Otočí se a jde zpět k nám, je úplně vyčerpaný. Pomáhám mu v chůzi a podpírám ho až do kasáren.

Čekáme, jakou bude mít tato rebelie dohru, jestli to odsere jenom Pavel, nebo celý ročník. Ale světe div se, nic se neděje.

I ti namistrovaní mazáci mají strach z přímé konfrontace a tváří se, jako by se nic nestalo. Je mezi námi pár udělaných kluků. Kdyby neměli ostré střelivo a došlo ke rvačce mezi ročníky, kdoví jak by dopadla.

Oni mají strach! Mazácká vojna dál pokračuje, my plníme všechna přání starších vojáků, makáme, nespíme, „šúrujeme“ umakarty, ale na mazácích je vidět, že si další otevřený konflikt s námi už nepřejí.

Síla, odvaha a přátelství

Uběhne pár dnů od Pavlova konfliktu s mazáky a celý náš ročník se tajně po půlnoci schází ve dřevníku na okraji kasáren. Čekáme, až mazáci a „supráci“ usnou, a všichni se na místo schůzky nepozorovaně proplížíme. Náš muž na rohu tentokrát nehlídá jenom příjezdovou cestu, ale i situaci v kasárnách. Mazáci nás tu nesmějí přistihnout, došlo by k další konfrontaci.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dva roky v hajzlu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.