Charlie Gallagher

ZABIJE TĚ

Kalibr

Toto dílo je smyšlené a veškerá jména, postavy, firmy, organizace, místa i události jsou buď dílem autorovy fantazie, nebo jsou použity ve fiktivních situacích. Jakákoli podobnost se skutečnými osobami, ať už živými, či mrtvými, událostmi nebo místy, je čistě náhodná.

Přeložila Irena Steinerová

HE IS WATCHING YOU

Copyright © Charlie Gallagher 2018

Translation © Irena Steinerová, 2020

ISBN 978-80-242-6844-6

Poznámka autora

Celou knihou se prolíná téma domácího násilí. Některé scény popisují brutální, neomluvitelné a šokující činy a mohou na čtenáře působit trýznivě nebo traumaticky.

Vycházejí však z jednoznačných faktů. Dvě ze tří vražd ve Spojeném království má na svědomí partner oběti. Většině obětí domácího násilí trvá celá léta, než vyhledají pomoc, pokud se k tomu vůbec odhodlají.

Tato kniha obsahuje jedno poselství: jestli vám události na jejích stránkách byť jen zčásti připomenou vás samé či vaši situaci, pak mějte na paměti, že to nemusíte snášet, že tak nemusíte žít. Zasloužíte si něco mnohem lepšího.

Nenechávejte si to pro sebe. Oznamte to na policii, svěřte se známým nebo se spojte s některou z neziskových organizací zabývajících se domácím násilím, kterou lze snadno najít na internetu.

Zachraňte se.

Hlavní inspirací mé tvorby je každodenní praxe policejního detektiva v přímém výkonu služby, ačkoli příběhy v mých knihách jsou zcela fiktivní. Vím, že hrdinové mých románů nejsou vždy vylíčeni pozitivně; jsou to jen lidé a dělají chyby. Občas tomu tak bývá i ve skutečném životě, ale převážná většina policistů je čestná a podává dobré výkony v náročných podmínkách. Dennodenně se přesvědčuji o tom, že muži a ženy v uniformě patří k výkvětu naší společnosti, a jsem hrdý, že mohu být součástí jednoho z nejlepších policejních sborů na světě.

Charlie Gallagher

[1]

Pondělí poledne

Christine Langová vyšla z domu s malým synem pevně sevřeným v náručí. Její manžel Scott za ní vyběhl a nepřestával řvát, ačkoli se už ocitli mimo soukromí domova.

„Proč si o tom nemůžeme promluvit?“ hulákal. „Vždycky, když to začneme probírat, sebereš se a utečeš! Přesně jako teď!“

Christine trhnutím otevřela zadní dveře vozu. Bouchly ji do ramene, zatímco strkala dítě do autosedačky. Ethan se vrtěl a mračil se na své nové okolí. V autě býval obvykle hodný a v uplynulých šesti měsících ho uklidňovali projížďkou vozem častěji, než by dokázala spočítat. Dnes však spíš potřeboval uklidnit manžel a ona měla zpoždění.

„Poslyš, Scotte, já už jsem ve skluzu. Hodím Ethana na odpoledne k mámě, abys mohl trochu pohnout s prací. Musím jet. Já před ničím neutíkám.“

„Jenže se chováš, jako bych po tobě chtěl bůhvíco! Já jenom potřebuju čas na práci. Už od božího rána tady lítám a dělám za tebe domácí práce a teď prostě potřebuju pracovat!“

„Ano, Scotte. To já taky. Navíc přijedu pozdě. Kdybys mi s předstihem oznámil, co máš za plány, mohla jsem si to nějak zařídit. Takhle akorát naruším celej den mámě i sobě. Hlavně že ty budeš mít svůj klid.“ Zabouchla dveře a obešla vůz na stranu řidiče.

„Tak dobře! Já si teda Ethana na odpoledne nechám, abych náhodou nerozčílil tvou milovanou matinku!“ Scott prudce otevřel zadní dveře auta a strčil hlavu dovnitř. Christine zůstala stát u vozu, povzdechla si a zkřížila ruce na prsou. Byla tak unavená. Poslední dobou se v jednom kuse hádali. Vždycky to nakonec dopadlo stejně.

Oba byli unavení. Během celého jejího těhotenství jim všichni vykládali, jak obrovské je to požehnání, jak to celou jejich malou rodinku stmelí. Požehnání to skutečně bylo, Christine milovala Ethana víc než cokoli jiného na světě, ale že by je stmelil? Momentálně měla pocit, že se jí rodina rozpadá přímo pod rukama. Dívala se, jak se Scott sklání nad Ethanem a něco na něj žvatlá. Manžel neuměl dobře skrývat napětí a Christine viděla, jak pomalu začíná brunátnět. Byl vysoký a musel se hodně shrbit, aby se dostal dozadu do auta. Přezka u autosedačky byla záludná; člověk musel znát ten správný grif. Scottovi to nikdy nešlo, už od první chvíle, co ji koupili. Christine sledovala, jak Ethan vymrštil pěstičku a praštil ho přímo do zubů. Potlačila smích. Napětí z ní pomalu vyprchávalo. K čemu se stresovat? Stejně to k ničemu nevedlo.

Scott zápolil s přezkou. Začínal zuřit. „Krám blbej! Krám jeden BLBEJ!“

Ethan vydal zvuk, který neklamně předznamenával pláč.

„Když mu budeš řvát přímo do obličeje, nijak tomu nepomůžeš, Scotte. Jestli chceš ten pás rozepnout, musíš být v klidu. Nestačí za něj rvát. Musíš mačkat to červený tlačítko.“

„Já…“ Zarazil se. Viděla, jak se zhluboka nadechuje. Vysoukal se z auta a narovnal se, aby na ni nad střechou viděl. „Já ale mačkám červený tlačítko.“

Christine si promnula oči a povzdechla si. „Prosím tě, Scotte, co to tady předvádíme? Řveme po sobě venku před barákem. Nebuďme takoví. Já se na tebe nezlobím – vím, že máš teď spoustu práce. Měli jsme si předem naplánovat, jak bude tenhle týden vypadat. Teď, když jsem zase nastoupila do práce, to bude trochu náročnější, ale my to zvládneme. Odvezu Ethana k mámě. Stejně už s tím počítá a nijak jí to nevadí. Máš čtyři hodiny. Využij je na maximum!“ Pokusila se o úsměv.

Scott měl celé tělo napjaté; vypadal, jako by se připravoval na hádku, jako by ji očekával. Uvolnil se. Ramena mu poklesla. Věnoval jí úsměv, i když jen chabý a unavený. Předešlou noc se vyspali ještě hůř než obvykle. Malému Ethanovi rostly zoubky. Věděli, že ho to bolí, a litovali ho, ale pro ně to bylo stejné peklo. Naposledy se pořádně vyspali někdy před dvěma týdny. Bylo jasné, že se to musí někde projevit: prostě jim ruply nervy.

„Stejně ho nemůžu dostat z tý zatracený autosedačky!“ Scott se zubil od ucha k uchu.

„Takže zvítězila hmota nad duchem!“ Uchechtla se.

Scott zaklapl zadní dveře. „No tak jo. Jeď. Mně už zbývají jenom tři hodiny a padesát devět minut.“ Obešel vůz a lehce ji políbil na rty. Když se šoural zpátky k domu, přímo z něj sálala úleva. Na nohou měl staré odrbané pantofle, na sobě bermudy a vytahanou mikinu s kapucí. Jestli má trochu rozumu, nejdřív si zdřímne, pomyslela si Christine. Krucinál, ten určitě prochrápe celé čtyři hodiny. Když odbočovala z příjezdové cesty, pocítila bodnutí závisti.

Christine pracovala na odpolední směny v pečovatelském ústavu – poslední dobou výhradně na odpolední. Dospěli k názoru, že tímhle způsobem to nejlépe skloubí s hlídáním dítěte. Scott byl architekt na volné noze. Pracoval z domu. Nebyl samostatně výdělečně činný dlouho. Kdyby býval věděl, co obnáší péče o mimino, asi by radši zůstal u své staré firmy, kde dostával pravidelný plat a měl pravidelnou pracovní dobu.

Christine pohlédla do zrcátka natočeného tak, aby viděla na Ethana na zadním sedadle. Nebrečel. Jízda autem ho ukolébala. Brzy usne.

Zabočila doprava a najela na jednu z výpadovek z pobřežního města Langthorne. Zařadila se do proudu vozů a zvolila pruh mířící k dálnici. Matka bydlela v Doveru a Christine pracovala na jeho okraji. Byla to patnáctiminutová zajížďka a jí začínala pracovní doba za deset. Už jí to ale bylo jedno.

Najela na dálnici a zrak se jí na okamžik rozostřil, když mohutně zívla. Slyšela, jak se Ethan bublavě směje. Netušila, co mu může připadat směšné, když leží na zádech a zírá do stropu. Očima s těžkými víčky znovu mrkla do zrcátka a bezděky se usmála; znělo to neodolatelně. Blížila se k tunelům Roundhill. Dálnice v tomto úseku stála na pilířích a vznášela se vysoko nad přírodní rezervací North Downs. Christine viděla, jak se hluboko pod nimi na divoce rostoucích loukách pasou stáda dlouhosrstého skotu. Před ní se tyčil kopec porostlý trávou, který tvarem připomínal obří kupoli. Skrz něj byly nahrubo proražené tunely. Pneumatiky jí poskočily na kovovém roštu, když vjížděla do tmy. Okamžitě uviděla dlouhou šňůru brzdových světel před sebou. Šlápla na brzdu. Vůz zpomalil. Tunely nebyly dlouhé, možná tak dvě stě metrů. Nebyly dokonale přímé, denní světlo zarámované oválným výjezdem viděla posunuté mírně doprava. Po stropě a zakřivených stěnách se táhly pásy oranžových zářivek. Christine musela úplně zastavit. Silnice byla v tomto místě rozdělená na dva pruhy a oba stály. Pohlédla do bočního zrcátka; mezitím se za ní vytvořila kolona, kam až dohlédla. Byla asi v půli tunelu. Povzdechla si a vytáhla telefon, aby zkontrolovala dopravní situaci.

„A kruci!“ Mobil měla vybitý. Vzpomněla si, že ho ve dvě ráno vytáhla z nabíječky, aby z něj Ethanovi pustila nějaké uklidňující melodie. Občas to zabíralo. Včera v noci ne. Musela pak zapomenout dát telefon zase nabíjet. Pohlédla dopředu. Stále jen řada brzdových světel. Její pozornost upoutal jakýsi pohyb. Středem mezi dvěma jízdními pruhy kráčela postava. Podle chůze to odhadovala na muže, třebaže dotyčný trochu kulhal. Měl na sobě tmavou mikinu s nasazenou kapucí. Hlavu držel strnule, jako by veškerou pozornost upíral přímo před sebe. Kráčel po dělicí čáře. Proč se někdo vrací pěšky po silnici? Přicházel odněkud zepředu, a musel tedy vidět, co způsobilo tu zácpu. Christine stáhla okénko. Zeptá se ho, co se tam děje. Blížil se. Asi deset aut před ní trochu zpomalil, a když procházel kolem červeného vozu, otočil k němu hlavu. Zastavil se u kufru a sklonil se. Klekl si na koleno a zdálo se, že šmátrá pod zavazadlovým prostorem. Pak se zvedl a šel dál, kráčel o poznání rychleji, takže jeho kulhání bylo nápadnější. Brzy se ocitl v její úrovni. Okénko měla stále otevřené – muž musel projít těsně vedle ní.

„Prosím vás?“ oslovila ho.

Obličej měl mírně odvrácený. Rozeznávala jen nos a rty vykukující zpod kapuce. Nebral ji na vědomí. Nevšímavě prošel kolem.

Vyklonila se. Uvažovala, zda za ním nemá zavolat, ale očividně nebyl ve sdílné náladě. Pokrčila rameny. Sledovala jeho postup v zrcátku. Pohnul hlavou; otočil jí doprava, jako by se díval skrz její zadní okno. Pak se zastavil u kufru jejího auta. Otočil se bokem a najednou zmizel. Pomyslela si, že možná prošel za jejím vozem na druhou stranu. Obrátila se, aby viděla zadním oknem, a znovu zaznamenala pohyb. Muž se najednou objevil, jako by vstal z dřepu za jejím kufrem. Vrátil se doprostřed silnice, rukou si podepíral bok a kulhal ještě výrazněji. Znovu pohlédla do bočního zrcátka, kde mohla pozorovat, jak spěšně odchází. Náhle se dal do nemotorného běhu. Její pozornost upoutalo burácení hromu, které přicházelo odněkud zepředu. Bylo tak blízko, až cítila chvění silnice pod sebou. Viděla, jak se před ní otvírají dveře aut. Někteří lidé zůstali stát u vozů, opření o dveře. Jiní je zaklapli a ustoupili dál od aut. Všichni hleděli dopředu, k oválnému světlu na konci tunelu.

Christine sklopila oči ke středové konzoli. Někdy tam mívala nabíjecí kabel k telefonu. Teď ale nebyl čas ho hledat, protože její pozornost upoutalo další ohlušující zadunění, stejné jako to první, ale blíž. Tentokrát už ale věděla, že nejde o hromobití.

Exploze se s mohutným rachotem prohnala tunelem. Vůz se zhoupl na tlumičích a všude kolem ní padaly a odrážely se jakési úlomky. Skrz otevřené okno k ní doléhal zvuk tříštícího se skla, dopadajícího na zem. Instinktivně se přikrčila, ušima jí projela prudká bolest a zvuk, předtím ohlušující, se náhle ztlumil, jako by ho zdusila hromada polštářů. Když se jí náhle rozletělo čelní sklo, odehrálo se to téměř nehlučně. Červený vůz o deset míst před ní pohltily plameny, hustý černý kouř se vyvalil vzhůru, odrazil se od betonové klenby a šířil se do stran. Hnal se k ní jako nezadržitelná vlna. Vozidla, která předtím stála kolem, se náhle trochu odsunula a pootočila, jako by je to červené odstrčilo, aby si udělalo místo. Christine viděla, jak se otvírají další dveře. Z auta před ní vypadl na kolena muž. Držel se za obličej, vyškrábal se na nohy a začal klopýtavě couvat směrem k ní, načež ho zahalil oblak prachu. Christine se náhle vyjasnilo v hlavě. Došlo ke dvěma explozím: jedna mnohem dál vpředu a druhá docela blízko – červený vůz, u něhož si ten chlap klekl. Vytřeštila oči. Otočila se na sedadle. Ethan měl zvednuté ruce a pěstičky sevřené, jako by brečel. Ten chlap si klekl i u jejího auta!

Musí ven.

Odpoutala se a strčila do dveří. Prach a kouř se už draly dovnitř oknem, ale teď ji obklopily jako tlustá šedá deka. Najednou nemohla dýchat. Zhluboka nasála vzduch a pokusila se zadržet dech, ale plíce jí zaplnil černý smrdutý dým a okamžitě se rozkašlala. Vrhla se k zadním dveřím, škubnutím je otevřela a naklonila se dovnitř. Vůz se rychle plnil kouřem a Ethan měl tvářičku zkrabacenou pláčem, Christine ho ale sotva slyšela. Konejšila ho, že všechno bude v pořádku. Vlastní hlas jí zněl nepřirozeně hlasitě. Rukama šmátrala po červeném tlačítku na bezpečnostním pásu autosedačky. Znala ten grif; muselo se to rozepínat jednou rukou a v klidu. Prsty se jí klepaly tak silně, že dokázala knoflík sotva nahmatat. Na chvilku přestala, snažila se uklidnit a volnou rukou přitom hladila Ethana po tvářičce. Musí pryč z auta. Hned.

Zklidnila prsty a cítila, jak se tlačítko poddává. Popruhy se rozepínaly do stran. Zaškubala za ně; jeden povolil, druhý ne. Věděla, že za něj nesmí tahat šikmo, ale rovně. Soustředila se. Už dál nedokázala zadržovat dech. Zakašlala a v hlavě jí zadunělo. Ethan pořád brečel. Vtom se pás konečně uvolnil a ona pod dítě vsunula ruku, vytáhla ho ze sedačky a přitiskla k sobě. Cítila, jak ji dveře auta praštily do zad. Kolem jejího vozu utíkali lidé, prchali od hořícího auta. Rozběhla se stejným směrem jako oni, s kýmsi se však srazila a náraz do boku ji odhodil na zem. Stačila ještě natáhnout volnou ruku, tu, kterou si netiskla Ethana k hrudi, a zmírnit pád, takže dítě se nedotklo země. Podívala se pod autem na druhou stranu. Bylo tam méně lidí, takže by se mohla snáz prodrat ven z tunelu. Její pohled upoutal balíček o velikosti cihly u zadní pneumatiky. Kdosi na něj nakreslil smajlík. Pod ním bylo napsáno: Bum! Christine na okamžik ztuhla a pak se rychle vyškrábala na nohy. Musí pryč!

Se skloněnou hlavou vyrazila směrem k vjezdu do tunelu. Potřebovala vzduch, ten byl však zhoustlý kouřem. Dýchání bolelo. Ozvalo se další zaburácení, měla pocit, že těsně za jejími zády. Utíkala dál a náhle pocítila náraz mezi lopatky – tak tvrdý, až jí málem vyrazil dech, a ona hlasitě vyhekla. V pravé paži ji štípalo a bála se, že se jí podlomí kolena. Hlavu zvednout nemohla, ale napínala zrak a snažila se nespouštět z očí světlo na konci tunelu, kudy unikal kouř ven. Už to nebylo daleko. Zaměřila se na něj a plahočila se dál. Věděla, že zpomaluje; nohy jí těžkly, jako by se brodila vodou.

Konečně dorazila na začátek tunelu a náhle ji zaplavilo prudké světlo. Kolem sebe teď měla spoustu lidí: někteří byli zlomení v pase, dusili se a prskali, jiní leželi nehybně naznak na zemi. Kdosi vystoupil ze světla směrem k ní. Natáhl se pro Ethana. Dovolila mu, ať ho od ní vezme. Cítila, jak z ní uniká síla, a chtěla, aby byl syn v bezpečí. Skrz zalehlé uši k ní pronikl hlas.

„Panebože!“ řekl. „Jste v pořádku?“

Pak to jasné světlo zmizelo.

[2]

Šéfinspektor Julian Lowe žuchl do židle. Ve vysílačce to bzučelo, policisté si navzájem skákali do řeči. Mobilní telefon raději ignoroval: byla oznámena mimořádná událost, a oni zatím přesně nevěděli, o co jde. Mohlo to být cokoli od požáru vozidla po teroristický útok. Přicházela řada hlášení, která si vzájemně protiřečila. Šéfinspektor se potřeboval utrhnout z kanceláře a vyrazit do terénu – jedině tak mohl zjistit, co se stalo. Ozvalo se zaklepání na dveře, což ignorovat nemohl.

„Vstupte!“

Vešla Jane Longová, uniformovaná inspektorka, která měla na starost zásahové jednotky pro policejní útvar. Byla to vysoká hubená žena, jež se nemotorně klátila jako třtina ve větru. Tváře měla zrudlé. Byla pověstná tím, že ji rozhodí každá maličkost. Teď o žádnou maličkost nešlo.

„Juliane! Co se to děje?“ Nervózně se usadila na krajíček židle naproti němu. „Lítám tady jako hadr na holi!“

„Nejste sama. Všichni jsou buď na místě činu, nebo tam právě jedou. Už jsem to rozhlásil. Označil jsem to za mimořádnou událost, abychom dostali veškeré potřebné prostředky a zdroje, včetně protiteroristické jednotky.“

„Bude do toho zapojený protiteroristický útvar?“ Naklonila se dopředu. Při té představě viditelně pookřála. Znamenalo by to, že rozhodovat bude někdo jiný. Protiteroristická jednotka byla financovaná samostatně, nezávisle na místních policejních složkách, a měla vlastní vedení, které by je v takovéhle situaci nepochybně oba převálcovalo.

„Vypadá to tak. Asi to bude nutné. Jsou na cestě sem.“

„Potvrzené ale nic není,“ hlesla Jane trochu malomyslně. „Na první pohled jde jenom o výbuch v tunelu.“

„Myslím, že v tom bude něco víc. Jedna z obětí má za to, že těsně před výbuchem viděla nějakého člověka, jak něco strká pod auto.“

„Zapojila jsem do toho případu každého, kdo nosí uniformu… zajištění místa činu… objíždění špitálů… výpovědi svědků – na co si jen vzpomenete.“

„V tom případě už nic víc udělat nemůžete. Vykonala jste všechno, co máte v popisu práce, a teď ať přiloží ruku k dílu ti, co na to mají příslušné prostředky.“

„Máte pravdu.“ Vstala. Působila teď trochu optimističtějším dojmem. „Předpokládám, že vaši lidi na tom dělají taky?“ Zatímco Jane řídila hlídkovou službu, Julian měl na starost vyšetřovací tým.

„Uvolnili jsme každého, kdo byl k dispozici.“

Jane zamířila ke dveřím. Zdálo se, že už si v duchu odškrtala všechny důvody, kvůli kterým sem přišla. „Vlastně mám ještě jednoho člověka, co je nasazený jinde… Vince Arnolda. Dělal na něčem s jedním z vašich kriminalistických týmů. Mohla bych ho povolat zpátky.“

Julian se nad tím na vteřinu zamyslel. „Vím o tom. Pracují na zvláštní operaci. Myslím, že to máme pod kontrolou. Spíš budeme muset začít lidi stahovat zpátky než jich cpát ještě víc na tenhle případ. Však víte, jak to chodí… Objeví se tu z protiteroristického a hned tady všechny zaúkolujou. Radši bychom si měli šetřit to, co máme. Nechal bych teď všemu volný průběh.“

Jane přikývla. „Dobře, to zní rozumně. Udělám, co říkáte.“ Vyšla z kanceláře.

„To si piš, že uděláš,“ utrousil k zavřeným dveřím. Sklopil zrak k telefonu. Po celou dobu prakticky nepřestal zvonit. Povzdechl si. Bude muset zase začít komunikovat.

◘◘◘

Zvonek nad dveřmi jeho obchodu poslední dobou připomínal spíš prasklý gong. Kdysi vesele cinkal a oznamoval, že z ulice právě vchází dovnitř nová příležitost. Barry vždycky křepce vyskočil, aby ji přivítal, s pravicí napřaženou k pozdravu nebo s pažemi roztaženými v širokém gestu zahrnujícím zboží v krámě, a prakticky zazpíval: Jak vám mohu pomoci?

Dnes byl poněkud objemnější a vstát mu dělalo potíže. Obvod pasu mu narůstal přímo úměrně s tím, jak klesalo jeho nadšení a ambice. Na začátku všechno vypadalo tak slibně. Přímořské městečko Langthorne mu připadalo jako ideální sídlo prosperujícího obchodu: zboží z druhé ruky, starožitnosti, sběratelské předměty. Do města proudily peníze, pracovní síly z Londýna. Lidé se měnili a on se domníval, že to dokáže taky.

Uplynuly už tři roky od chvíle, co poprvé otevřel dveře svého krámku, nebyl však zdaleka jediný, kdo považoval městečko za perspektivní. Přistěhovalci z Londýna sem nepřesunuli jen své bydlení, ale i firmy a obchody. Barry nemohl konkurovat jejich atraktivním výkladním skříním, velkoměstské reputaci a blazeovanému přístupu k úrokovým sazbám, které ho škrtily víc a víc a užíraly mu marži, až ji téměř celou spolkly. Měl by ten zvonek spravit, ale to ho teď trápilo nejméně.

Oprášil si z klína drobky a zabalil nedojedenou obloženou bagetu s masovými kuličkami a extra dávkou sýra z rychlého občerstvení. Vzal čokoládové sušenky a schoval je mimo dohled i dosah. Druh klientely, jaký v poslední době jeho obchod přitahoval, by se nerozpakoval si nabídnout. S námahou se zvedl, musel se přitom zapírat rukama i nohama. Ani ho však nenapadlo podávat ruku postavě, která k němu kráčela; stačil mu jediný pohled a málem se zase rovnou svalil do židle.

„Zdravím, kámo, jak se vede?“ Byla to štíhlá žena s dlouhými neupravenými vlasy a ofinou přilípnutou k čelu štědrou vrstvou pomády. Měla oblečené šedé pytlovité tepláky na půl žerdi, odhalující horní okraj zažloutlých kalhotek. Nahoře bílý nátělník a přes něj rozepnutou mikinu s kapucí. Rukavice bez prstů jí umožňovaly hlasitě bubnovat špinavými nehty o pult. Popotáhla nosem. Nasadila si kapuci a pevně ji přitiskla k hlavě tím, že si vrazila špinavé ruce do kapes. Očima těkala po prodejně, k policím za Barryho zády, k věcem naskládaným dole na podlaze. Nakonec projela pohledem kouty. Na okamžik spočinula zrakem na bezpečnostní kameře. Byla to atrapa. Možná jí to došlo, ale nedala na sobě nic znát.

„Přejete si?“ Barry očesal zdvořilostní frázi na absolutní minimum. Lidi ve městě se měnili, ale jeho bazar byl vůči tomu imunní. Tuhle ženskou tady ještě neviděl, zato už viděl tisíc podobných. Zatímco ty snobské krámky dostávaly zaplaceno v opravdových penězích a lákaly zazobané sběratele, jemu nezbývalo než prodávat mobily z druhé ruky na dluh ztroskotancům z řad městské spodiny.

„Jo, hledám nějaký metály, víte? Takový ty medaile, na stužkách.“ Znovu popotáhla nosem. Přešlápla z jedné nohy na druhou. Očima těkala po předmětech za ním.

„Já žádný metály nemám,“ odpověděl.

„Žádný?“

„Žádný.“

„Slyšela jsem, že prej jo.“

Barry si otřel rukou rty. Na hruď se mu sesypaly další drobky. „Netuším, co jste kde slyšela. Já žádný medaile nemám.“

„Prej vám sem přinesli i další věci. Možná i zlatý mince.“

Barry si posměšně odfrkl. „Co si myslíte, že tohle je, pirátskej koráb? Mám tady mobily, herní konzole, použitý hry, navigace. Najdou se tu taky nějaký hodinky a šperky, ale na to, abyste si je mohla prohlídnout, si nejdřív musíte sjednat schůzku a prokázat, že máte prachy. Zlatý mince nemám.“

„Krugerrand,“ trvala na svém.

„Výborně, ano. Krugerrand je zlatá mince. Pravděpodobně ta nejznámější. Každej, kdo má v telefonu Google, si to sem může přihasit a vykládat mi o Krugerrandu. To ale neznamená, že nějakej mám. Kéž bych měl!“

Žena si olízla rty. Obrátila se ke dveřím. Barry k nim pohlédl také. Doposud věnoval pozornost jen jí. Teď si všiml, že kdosi stojí venku, zády ke dveřím. Byl to rozhodně muž, v černém kabátě, který se mu napínal přes široká ramena. Jakýsi mladík se ho pokusil obejít a vstoupit dovnitř, ale hromotluk mu zastoupil cestu. Mladíkovi stačil jediný pohled, aby bez odmlouvání zařadil zpátečku.

„Pokud jste mě sem přišli oloupit, račte si posloužit. Záznam z bezpečnostní kamery se ukládá rovnou na cloud. Nemůžete ho vymazat. Stejně to pro vás bude jen zbytečná ztráta času. Hotovost nemám a nic cennýho tu taky nenajdete. Rozhodně ne žádný zlatý mince. Navrhuju, abyste se i s kámošem radši sebrali a vypadli.“ Barry sklopil oči k baseballové pálce, kterou měl opřenou o pult u nohou. Na začátku, když krámek otvíral, by ho ani ve snu nenapadlo, že by někdy mohl potřebovat zbraň. Od té doby, co se musel uchýlit k obchodování s použitou elektronikou od pochybných dodavatelů, však dospěl k názoru, že by se mu přece jen mohlo něco hodit.

Zvedl zrak z podlahy a setkal se s ženiným pohledem. Usmála se. Byl to vědoucí úsměv, jako by mu četla myšlenky, jako by věděla, že nenápadně pohlédl k místu, kde má schovanou zbraň.

„Vidím to tak, že zatím máte na vybranou. Nepřišli jsme vás vykrást. Já chci nakupovat, jasný? Mám prachy. Chci koupit nějaký metály. Ukažte mi, co máte, nebo to začnu hledat sama. A můj kámoš nemá náladu něco platit, kapišto?“

Barry se naklonil dopředu. Položil dlaně na pult a plnou vahou se o ně opřel. „Už jsem řek. Já žádný metály nemám.“

Také se naklonila dopředu a zastavila se sotva patnáct centimetrů od jeho obličeje. Blýskla v úsměvu zažloutlými zuby a přešla na tykání. „Ty metály ti nepatří. Nepatřily ani tomu skrčkovi zlodějskýmu, co je sem přines. Patří jeho dědečkovi.“ Ukázala palcem ke dveřím. „Podařilo se mi ho přesvědčit, že sem půjdu nejdřív sama. Nemůžu dopustit, aby zase skončil v lapáku. Slíbila jsem mu, že sem vlezu a ty metály mu přinesu. Napovídala jsem mu, že ty určitě nevíš, co je zač, a žes netušil, že patří zrovna jemu. Protože kdybys to věděl, okamžitě bys je odmítl a nejspíš bys tomu chmatákovi ještě dal kázání, ať je kouká vrátit majiteli. Ty zlatý mince sebral zároveň s tím.“ Odstrčila se od pultu a ustoupila. Předstírala, že se rozhlíží kolem. Pohrdavě se ušklíbla. „Já ti věřím. Vím, že je tady nemáš. Ale vsadím se, že ti je nabízel, že jo? A vím, že ty bys o ně stál. Jenomže na tebe byly moc drahý, co? Kolik za ně chtěl? Tisícovku za minci? Nebo se jich možná potřeboval zbavit fofrem a nabídl ti dvě za litr? Co? Přihořívá? Jenže tys mu neměl co dát, protože seš ubohej starej vypasenej sráč, chudej jak kostelní myš.“

„Už jste skončila?“ ucedil Barry. Očima však zaletěl za ni. Jeho pohled přitahoval muž stojící za dveřmi. Byl teď otočený čelem k nim. Přiléhavou čepici měl staženou do očí a dýchal si do dlaní. Venku bylo pod nulou. Nakukoval dovnitř, musel se však přitom sklonit.

„Chci koupit ty metály. Mám dvacetilibrovou bankovku. Věříš mi, že jo? To je dobrej obchod.“ Barry si nevšiml, odkud se ty peníze vzaly, ale najednou ležely na pultě a žena se opět nakláněla k němu. Bankovku měla uvězněnou pod pravou dlaní a hleděla mu přímo do očí. Podíval se na ni a pak na muže za dveřmi. Tohle neměl zapotřebí. Stejně se těch medailí nemohl zbavit. Od samého začátku věděl, že jsou kradené. Měl v plánu je střelit nějakému sběrateli v zámoří, jenže to by znamenalo dát je na eBay. Znamenalo by to riskovat a použít účet, u něhož doufal, že je nevystopovatelný, aby nakonec možná dostal ubohých šedesát liber za kus. Teď měl šanci ty zatracené medaile udat za dvacet babek na ruku. A navíc mu ti dva aspoň nerozmlátí prodejnu nebo neprovedou ještě něco horšího.

„Stejně se toho potřebuju zbavit. Vzal jsem je jen z dobrý vůle. To je celý. V dobrý víře. Nikoho jsem neposílal, aby je šel štípnout. Přišli za mnou sami.“

„Ušetři mě těch keců, jo? Už jsem tady moc dlouho. Máš kliku, že se ta gorila nejde kouknout dovnitř, kde to vázne. Vem si svý prachy.“ Ustoupila. Peníze zůstaly ležet na pultě. Muž je bleskurychle shrábl a strčil si je do zadní kapsy. Medaile měl v zásuvce po své pravici. Nespouštěl ženu z očí, zatímco otvíral šuplík. Ležely ještě pořád v kazetě potažené sametem. Šoupl k ní krabičku přes pult. Zastavila se u kraje. Návštěvnice ho upřeně pozorovala. Opět se opírala o dlaně.

„Máte, co jste chtěla,“ prohlásil.

Sklopila hlavu, spodní ret jí zacukal. „Kdo je sem přines?“

„Cože?“

„Kdo je čórnul?“

„Nevěděl jsem, že byly kradený.“

Usmála se. „To určitě. Tak kdo ti je přines?“

„Myslel jsem, že to víte. Mluvila jste, jako kdybyste věděla, kdo je sem donesl. Se mnou to nemá nic společnýho. Já se nikoho na nic neptám. Já jsem obchodník.“

„Nejseš o nic lepší než ten zloděj. Kolik mu bylo, ha? Vypadal jako někdo, kdo moh získat metály z druhý světový? Kdo by si je vystavoval ve vitríně? Mluv!“

„Já se nikoho na nic neptám.“

„Řekni mi to jméno a já zmizím. Vím, že ten zloděj sem chodívá. Takže ho znáš. Jinak zavolám svýho kámoše, co mrzne venku, aby se šel kouknout dovnitř. Ten umí dávat otázky.“

„Víte přece, kdo je sem přinesl. Teď je máte zpátky.“

„Řekni jméno. CHCI, ABYS… mi řek jeho jméno.“ Náhlá hlasitost a síla jejího hlasu ho zaskočila. V koutcích úst měla kapičky slin. Nepotřeboval žádné oplétačky.

„Toby. Znám ho jako Tobyho.“

„Příjmení.“

„Toby. To je všecko, co vím!“

Otočila se a mávla. Dveře se okamžitě rozletěly. Praštily do zdi. Muž udělal krok dovnitř.

„Routledge!“ vyštěkl Barry. „Aspoň myslím. Něco takovýho.“ Hromotluk se zastavil na prahu.

„V pohodě?“ zeptal se. I v těch pouhých dvou slovech zněla výhrůžka, jak se tak rozléhala mezi zaprášenými herními konzolemi a lacinými cetkami.

Žena si Barryho změřila od hlavy k patě a znovu popotáhla nosem. „Jo. Jsme v pohodě.“ Shrábla metály, otočila se a zamířila ke dveřím. Muž v přiléhavé čepici se musel otočit bokem, aby kolem něj mohla projít. Celou dobu nespouštěl z Barryho oči. Žena zabočila doleva a zmizela. Muž ho ještě chvilku probodával pohledem. Zdálo se, že zvažuje další postup. Nakonec se otočil, vyrazil ven a zabouchl za sebou dveře. Zvonek se zřítil na podlahu.

◘◘◘

Detektiv seržantka Maddie Ivesová kráčela po chodníku High Street, pak zabočila doprava do slepé ulice se zákazem parkování a kostelním hřbitůvkem na konci. Stálo tam jen jediné auto s blikajícími světly: omlácený hatchback s chybějící poklicí u jednoho ze zadních kol. Maddie škubnutím otevřela špinavé dveře spolujezdce a detektiv konstábl Rhiannon Daviesová na ni kývla od volantu.

„Tobě to teda trvalo!“ utrousila.

Rozjely se. Rhiannon otočila vůz a vyrazily podél zadního traktu řady obchodů, na kruhovém objezdu zabočily doleva a pokračovaly dolů z prudkého svahu. Napravo mezi stromy probleskovalo moře. Na policejní stanici v Langthorne se vracely delší cestou. Rhiannon měla navíc v plánu udělat ještě pár zajížděk. Nic sice nenaznačovalo, že by je někdo sledoval, ale Maddie jí vštěpovala, ať si osvojí tento návyk. A Rhiannon se učila rychle.

Maddie si přiložila k uchu telefon. Policejní konstábl Vince Arnold to vzal hned po prvním zazvonění a Maddie v pozadí zaslechla dopravní ruch.

„Dostal ses odtud hladce?“ zeptala se.

„Ovšemže jo! Nepracuješ se žádným amatérem, Maddie. Říkám ti to furt dokola.“

„To teda jo. Díky za pomoc.“

„Vlastně jsem nic neudělal. Jen jsem tam stál v celý svý kráse a kulichu naraženým do čela! Mělas mě nechat, ať mu to v tom jeho frcu trošku rozmlátím, a on by ti tu dvacku nakonec vrátil.“

„Jak jsem říkala na brífinku, Vinci… musíme se chovat nenápadně. On si myslí, že jsme nad ním přimhouřili oko, abysme neupoutali pozornost policie, a ne že ta pozornost policie jsme my. Dobrá práce.“

„Těžko by si myslel, že mu policajti rozmlátí držku, jen aby to navalil zpátky, ne?“ Vince se rozřehtal.

Maddie se nedokázala ubránit úsměvu. Jeho veselí bylo nakažlivé. „To je fakt. Máme ale pravidla hry, který musíme dodržovat.“

„Počítám, že tys porušila každý jedno z nich!“ uchechtl se Vince. „Já tě prostě žeru, Maddie Ivesová! Ty víš, že mi jednoho dne podlehneš. Klidně to může bejt hned dneska! Pojď, zajdeme to někam oslavit.“

„No ne! Díky za pozvání, Vinci. Jsem hrozně polichocená, ale dneska večer asi budu muset jít zhaftnout jednoho zlodějíčka. Jestli ale skončím brzo, můžu tě ujistit, že si budu dlouho mýt vlasy.“

„To určitě. Ty seš teda pěkná pokušitelka, Maddie!“

„Leda tak v tvojí hlavě, Vinci. Díky za pomoc.“

„Nemusíš mi děkovat, lásko. Tohle byla jenom předehra. To přece víš, ne?“

„Ani jsem si nevšimla. To není moc dobrý znamení, co?“

Maddie utnula hovor. Výhled na moře zmizel. Městečko Langthorne teď při pohledu z kteréhokoli okna připomínalo šedou šmouhu. Zálibně pohlédla na medaile na svém klíně.

„Takže máš jméno?“ zeptala se Rhiannon.

„Jo. Toby Routledge. Stejný, co jsme už měli.“

„Aspoň to teď máme potvrzený.“

„To jo.“

„Má tam pořád tu atrapu bezpečnostní kamery?“

„Vsadila bych na to vlastní hypotéku. To poslední, co potřebuje, je záznam těch čachrů, jaký tam provozuje.“

„Jak chceš vysvětlit, že máme zpátky ty kradený věci, ale nikdo není ve vazbě za přechovávání?“

„Nic vysvětlovat nebudu. Jestli se někdo zeptá, řeknu mu, že po těch výzvách v médiích asi někoho přepadly výčitky svědomí a nechal to ležet na zadních schodech stanice.“ To bylo věrohodné vysvětlení a Maddie to věděla. Zařídila totiž, aby se válečný veterán na penzi dostal do popředí zájmu místního tisku. Bývaly časy, kdy by ani toho nejotrlejšího lupiče vůbec nenapadlo na takovou věc sáhnout. Dnes už ale bohužel žádná zlodějská čest neexistuje.

„Víme, že Barry Lyle bere všechno kradený zboží od místních zlodějů. Proč se na něj nezaměříme? Můžeme ho přece sebrat za přechovávání kradenýho zboží a zavřít ho.“

„Teď začínáš mluvit jako naše vedení! To je hrozně krátkozraký, Rhiannon. On je snadná kořist. Momentálně víme, kde končí všechny ty kradený věci. A díky našemu kámošovi z drogerie odnaproti, co nám hlásí, kdo do toho bazaru chodí, získáme poměrně přesnou představu o tom, kdo se těch vloupání dopouští. Pro nás jsou zajímaví ti zloději. Když Barryho zavřeme, začnou nosit lup někam jinam. My akorát nebudeme vědět kam a komu.“

„Takže ty myslíš, že bysme teď měly jít sebrat Tobyho Routledgea?“

„Jo. Proč ne? Ukážeme mu ty medaile. Nakukáme mu, že nám někdo prozradil, že je šlohnul on, a uvidíme, jestli z něj něco nevyždímáme. Třeba z něj něco vypadne.“

„On v tom umí chodit. Navíc má advokáta. Vždycky se naparuje, jako by mu patřila půlka bloku, u výslechu ani necekne a nakonec odkráčí středem. Nemůžeme se odvolat na nikoho, kdo by ho konkrétně jmenoval, nemáme žádný forenzní důkazy, nemáme nic. Kdy budeme mít konečně v ruce něco, čím ho definitivně usvědčíme?“

„Tohle je běh na dlouhou trať, Rhiannon. Musíme ho rozhodit. Uděláme všechno pro to, aby zůstal ve vazbě plnejch čtyřiadvacet hodin a slušný lidi v Langthorne mohli aspoň jednu noc klidně spát ve svých postelích. Dáme mu tím najevo, že víme, co má na svědomí, a on pak třeba škobrtne nebo ho někdo z okolí napráská. Základem je nahlodat jeho sebejistotu. Musíme na něj vytrvale tlačit, dokud něco nezvorá. A on to zvorá. Je to sedmnáctiletej kluk. On si jenom myslí, že v tom umí chodit.“

Maddie se opět zadívala z okna. Rhiannon si povzdechla. Maddie pokračovala: „Oni jsou ve výhodě, Rhiannon. Dneska jsme to prostě nemohli dotáhnout do zdárnýho konce. Tlusťoch Barry nemá žádnou motivaci, aby udal Tobyho – proč by plival do studny, ze který pije? Takhle máme aspoň zpátky ty medaile, lupiče dostaneme na čtyřiadvacet hodin z ulice a já jsem se mohla –“

„– vymódit jako cuchta!“ skočila jí do řeči Rhiannon a vyprskla.

„Vymódit jako cuchta! Přesně tak. A když už jsme u toho, hodláš taky někdy zamířit zpátky na stanici? Potřebuju si slepit ze zubů ten sajrajt a pořádně se osprchovat.“

Maddie pohladila kazetu s medailemi. Dnešek se vydařil. Malé vítězství, ale u policie musí být člověk vděčný i za to. Možná se jim nepovede obvinit Tobyho Routledgea, ale aspoň budou moct vrátit válečnému veteránovi věc nenahraditelné hodnoty. Jakmile si Maddie smyje z vlasů tu pomádu a převleče se do něčeho decentnějšího.

[3]

Policejní seržant Tim Betts zabušil na vstupní dveře. Všude vládlo ticho; jediným zvukem byl pravidelný rytmus deště bušícího do víka nedaleké plastové popelnice. Vůbec to neodpovídalo popisu v telefonátu na policejní linku. Tam se hovořilo o agresivním muži, který řve tak, až je to slyšet na druhý konec ulice. Ozýval se i ženský křik. Oznamovatelem byl člověk ze sousedství, který volal už dřív; tvrdil, že mužský hlas slýchají často, ale dívčí poprvé. Znělo to prý, jako by jí šlo o život.

Tim pohlédl na kolegu, policejního konstábla Vince Arnolda, hromotluka s konstitucí i slovníkem cihlové kadibudky, který většinu své kariéry strávil řešením podobných telefonátů. „Další podělaná domácí bitka,“ utrousil jako vždycky, když mu operátorka sdělila podrobnosti. Přesto na místě vyskočil z auta jako první a Tim věděl, že muži, kteří mlátí ženy, mu leží v žaludku ze všeho nejvíc.

Vince se teď mračil. Nechal si dostatečný odstup, aby viděl na horní okno nad obdélníkovou verandou. Ramena měl pokropená deštěm a z okraje čepice mu visely kapky, které se třpytily ve světle pouličních lamp. Povzdechl si. Otočil se a nahlédl do auta, jež stálo šikmo na příjezdové cestě, jako by ho tam někdo zaparkoval ve spěchu. Byl to stříbrný volkswagen kombi. Vince posvítil baterkou do okna. Znovu zafuněl. Na začátku šichty ho Tim odvelel na menší kšeftík pro kriminálku. Věděl, že Vince má práci podobného druhu rád; byla to aspoň nějaká změna.

Tim začal znovu bušit do dveří, udržoval pravidelný, avšak stále hlasitější rytmus. Přestal, až když ho rozbolely klouby. Uvnitř se svítilo. Obyvatelé byli zřejmě někde vzadu v domě. Vince přišel blíž a nakoukl do oken po Timově pravici. Všude byly úhledně stažené žaluzie, naklopené tak, aby nebylo vidět dovnitř. Vince se tam dlouho nezdržoval a odstoupil dozadu právě v okamžiku, kdy se jim nad hlavou rozsvítilo světlo na verandě.

„Ano?“ Ve dveřích stál muž mohutné postavy. Vypadal nasupeně. Na sobě měl černý nátělník, který se mu napínal přes mírně vypouklé břicho. Měl býčí šíji, svalnaté končetiny a výrazné tetování, které se mu vinulo po paži, hrudi, krku a pak mizelo z dohledu. Tim si všiml, že je trochu zadýchaný a snaží se to maskovat. V místech, kde mu nad čelem začínaly vlasy ostříhané na ježka, se leskly kapičky potu.

„Obdrželi jsme telefonát. Volající měl obavy, že se tady něco stalo. Přijeli jsme se jen přesvědčit, že jsou všichni v domě v pořádku.“

„To je od vás ale hezký. Jsme v pohodě, díky.“ Chtěl zavřít dveře, ovšem Tim do nich rychle strčil nohu. Stihl to jen tak tak. Muž pohlédl na botu mezi dveřmi. Dával si načas, než zase zvedl zrak. Dech se mu ještě víc zrychlil.

„Mohl byste vyndat tu botu z mejch dveří?“ zavrčel, jako by se snažil potlačit hněv.

„Jo. Jen co zkontroluju, že jsou všichni v pořádku. Stačí, když nám věnujete pár minut času, a my vás už pak nebudeme muset víc zdržovat.“

„Jak už jsem řek. Jsem v pohodě.“

„Tak jste to neřekl. Říkal jste jsme v pohodě. Kdo je tady ještě s vámi?“

„To není vaše věc.“

„Jak už jsem vysvětlil, přišel jsem se přesvědčit, jestli jsou všichni obyvatelé domu v pořádku. Takže to je moje věc. Co kdybyste svou ženu požádal, ať přijde ke dveřím, abychom ji mohli aspoň pozdravit? Už jsme u vás byli. Jmenuje se Grace, že? A vy jste Craig?“

„Já vás neznám.“

„Mě osobně ne. Já jsem tu nebyl. Ale kolegové od policie už vás navštívili.“

„My vás nepotřebujeme. Nikdo vás sem nezval.“

„My tady nejsme jen tak z plezíru, Craigu. Někdo nám volal. My teď půjdeme dovnitř a zkontrolujeme Grace, to vám říkám na rovinu. Takže nás buď pustíte do domu a v klidu si promluvíme, nebo vás odstrčíme z cesty a půjdeme dovnitř stejně. Akorát se to nejspíš neobejde bez želízek.“ Tim udělal krok vpřed. Cítil, jak si Vince stoupl těsně za něj. Muž ve dveřích by byl mnohem vyšší než on, i kdyby nestál na schůdku, a totéž platilo o šířce. Tim byl rád, že je tu Vince s ním. Hromotluk se nehýbal a hleděl Timovi přes hlavu.

„JSOU TADY POLDOVÉ, GRACE!“ zvolal znenadání. Tim byl natolik blízko, že cítil, jak mu z dechu táhne alkohol. „JDOU DOVNITŘ.“ Pořád blokoval dveře. Uplynulo pár dalších vteřin. Tim se přisunul ještě blíž, aby ho znervóznil. Z domu se ozval jakýsi zvuk. Pak zahlédl pohyb. Objevila se mladá žena. Držela se zpátky, schovávala se vzadu v hale. Tim na ni pořádně neviděl, ale vypadala mnohem mladší než muž ve dveřích. Mohlo jí být tak pětadvacet, zatímco jejího partnera odhadoval na nejméně o deset let staršího.

„Proč potřebujou dovnitř?“ zeptala se. Hlas měla tichý a hleděla do země. Tim jí odpověděl.

„Dostali jsme oznámení, že se z domu na téhle adrese ozývá hlasitý křik. Chtěli jsme se jen přesvědčit, že jsou všichni v pořádku.“

„Jsme v pohodě,“ prohlásila.

„Mohli bychom jít dovnitř a zapsat si pár údajů? Pak už vám dáme pokoj.“

„Vidíte přece, že jsme v pořádku,“ vyštěkl muž a postoupil dopředu. Štítek Timovy čepice se mu zaryl do hrudi.

„A vy zase vidíte, že tady mokneme,“ pronesl Tim. „Před odchodem musíme vyplnit nějaký papíry, bez toho odjet nemůžeme. Takže teď půjdeme dovnitř, promluvíme si s každým z vás zvlášť a neodejdeme, dokud to nebude hotový.“ Tim natočil hlavu a zpříma pohlédl na muže, který jim zatarasil cestu. Potřeboval se dostat do domu. Něco se tady stalo, tím už si byl jistý. Musí se přesvědčit, jestli jsou uvnitř nějaké stopy po násilí, a promluvit si s tou dívkou o samotě. Dokud u toho bude ten chlap, nic z ní nedostanou. Tim byl odhodlaný neodejít, dokud neudělá všechno, co je v jeho silách.

Hromotluk ještě pár vteřin otálel, ale nakonec poodstoupil. Tim se kolem něj protlačil do haly. Muž si ho nevraživě změřil a Tim mu ten pohled oplatil. Vince vešel hned za ním. Grace se stáhla dál do přítmí chodby.

Všechny vnitřní dveře byly dokořán. Po pravé straně viděl Tim obývací pokoj. Kuchyň se nacházela přímo před nimi.

„Co kdybyste se mnou šel tamhle do obýváku?“ promluvil Vince na muže, který nerozhodně postával v hale.

Hromotluk přejel pohledem z Tima na Vince. „Vy si nějak fandíte, člověče.“

„Promiňte, ale v čem si podle vás fandím?“ Vinceovi znělo v hlase předstírané veselí – snažil se ho vyprovokovat. Tim to už slyšel mnohokrát.

„Myslíte si, že mě přemůžete, že jo?“

Vince měl stále zkřížené paže na prsou. „No jistě. Původně jsem si ale chtěl akorát zapsat vaše nacionále. Záleží jenom na vás, jak se to vyvine.“

Muž se ušklíbl. „Na to, abyste mě přeprali, by vás muselo bejt mnohem víc.“

„Začínáte mě nudit, kamaráde. Co kdybysme přestali s tím poměřováním, kdo ho má většího, a radši to tady vyřídili? Nemusí to trvat dlouho.“

„Já si mezitím promluvím s Grace tady v kuchyni,“ prohlásil Tim. Vince přikývl a ukázal mu zvednutý palec na znamení, že to bez problémů zvládne.

„Žádný takový,“ opáčil muž. „Nechci, abyste mě oddělili od mojí ženy. Nevěřím vám.“

„Bojíte se, co nám řekne?“ vyštěkl Tim.

„Já nemám žádný obavy, kámo. Tady se nic nestalo, akorát hrála telka a my jsme večeřeli. Není to pravda, lásko?“

Grace měla stále sklopenou hlavu. Přikývla, oči však nezvedla.

„Tak už teda pojďme, do prdele, ať to máme za sebou!“ Muž vyrazil přes vstupní halu a protlačil se kolem Tima do obýváku.

„Zavolej, kdybys mě potřeboval,“ řekl Tim kolegovi.

Vince protočil panenky. „Doufám, že si začne!“ zašeptal.

Kuchyň byla typická pro novou výstavbu: čtvercová, s moderně vybavenou kuchyňskou linkou a barovými židlemi u jídelního ostrůvku. Dům stál samostatně, přesto dost blízko k tomu sousednímu. Tim viděl ven na zahradu. Byla malá, obehnaná vysokým plotem a posetá bílými světly, jež vypadala jako zapuštěná do země. Kuchyň byla na rozdíl od zahrady spoře osvětlená; jediný zdroj světla představovala tlumená svítidla pod horními skříňkami. Grace měla stále svěšenou hlavu. Dlouhé tmavé vlasy jí padaly do obličeje, zahaleného ve stínu. Tim podle její siluety poznal, že je drobné postavy. Opírala se o dřez.

„Jak dlouho už tady bydlíte, Grace?“

„Rok.“

„Aha. Takže jste museli patřit k prvním obyvatelům?“ Tim narážel na to, že dům byl součástí obytného komplexu. Kolem ještě probíhala výstavba. Nacházeli se ve vesnici Hawkinge, která ležela na okraji Langthorne.

„Jo.“

Tim vytáhl zápisník. „Předpokládám, že ten muž vedle se jmenuje Craig, že ano? Cestou jsme si zjistili nějaké informace.“

„Jo.“

„Je to váš partner?“

„Přítel, ano.“

„Jak dlouho jste spolu?“

„Už nějakou dobu. Poslyšte, já jsem v pořádku, jasný?“

„Nezdržím vás dlouho. Nevadilo by vám, kdybych…“ Tim stiskl vypínač na zdi vedle sebe a místnost okamžitě zalila ostrá bílá záře. Grace trhla hlavou ke zdroji světla. Vlasy se jí odhrnuly z tváře. Tim si všiml zarudlých očí, jež se nápadně vyjímaly na bledé pokožce. Byla uplakaná. O tom nebylo pochyb.

„Co se stalo, Grace?“

Žena se mu konečně podívala do očí. Vypadala vyděšeně. „Nic. Navečeřeli jsme se a koukali na telku. Pak jste dorazili vy.“ Tim zavřel zápisník a strčil ho do kapsy. Zkušenost ho naučila, že notes lidi někdy spíš odrazuje.

„Já vím, co říkal Craig. A vy si teď asi myslíte, že se musíte držet jeho verze – že mi nemůžete prozradit, co se stalo doopravdy. Jenže můžete. My vám dokážeme pomoct, Grace, ale jedině v případě, že nejdřív pomůžete vy nám. Musíte mi povědět, co se tady odehrálo.“

„Řekla jsem vám, co se odehrálo.“

Tim si povzdechl. Beze spěchu se rozhlížel po kuchyni. Byla bez jediné poskvrnky. Uvědomil si, že všude, kde se v tomhle domě zatím ocitl, bylo dokonale uklizeno. „Kdo vařil večeři?“

„Já.“

„Co jste měli?“

Grace zaváhala. „Lasagne.“

„Zbylo něco?“

„Trocha. V lednici. Máte hlad?“

Tim se usmál. „Ukažte mi to.“

Lednice stála po Gracině levici. Přistoupila k ní a šouravě se pootočila, aby ji mohla otevřít pravou rukou. Působilo to nemotorně, mnohem přirozenější by bylo, kdyby použila levačku. Otevřela dveře a ustoupila, levá ruka jí bezvládně visela přes břicho.

„Prosím. Spokojený?“

„Vy jste si poranila ruku, Grace?“ zeptal se Tim. Obsah ledničky už ho nezajímal.

„Ne.“

„Ukažte mi to. Mohla byste si vyhrnout rukáv, abych –“

„Ne! Nebudu si vyhrnovat rukáv, ani nic jinýho. Už jsem vám odpověděla na vaše otázky. Řekla jsem vám, co se stalo!“

Tim zvedl dlaně na znamení, že to vzdává. „Dobře, dobře. Takže jste se navečeřeli a vy jste pak uklidila tak dokonale, že jste zahladila všechny stopy. To je možný. Tak co vás rozplakalo?“

Grace opět sklopila hlavu. Vlasy se jí svezly do obličeje.

„Koukali jsme na něco smutnýho.“

„A na co?“

„Na telku!“ odsekla. Byla to zvláštní zlost: z jedné třetiny podrážděnost a ze dvou strach.

Tim zaznamenal neklamné příznaky toho, že mu lže. Nebylo těžké je odhalit. Vědět ovšem v téhle situaci nestačilo. Ta žena nikoho neobvinila. Nikde nebyly žádné stopy po násilí a kromě uslzených očí neexistoval žádný náznak, že by se vůbec něco stalo. Tim však už byl u spousty případů domácího násilí a dobře věděl, že ta žena může být oběť: úzkostlivě vypulírovaný dům, agresivní partner, který ji komanduje a připomíná jí, jakou verzi událostí má před policií uvést; zakřiknutá a vyděšená mladší partnerka. Možná už ji ten agresor dostal do stavu, kdy má největší strach z policie, tedy právě z těch lidí, kteří jí přišli na pomoc. Takhle hluboko se násilníci dokážou zavrtat oběti do hlavy. Kdyby teď Tim zvýšil hlas, propukla by v pláč. Rozhodl se to zkusit ještě jednou, naposledy, a dbal přitom na to, aby hovořil mírným tónem.

„My jsme teď tady, Grace. Já a kolega vedle. Stačí slůvko a odvezeme Craiga na stanici. Získáte oddechový čas a můžete nám v klidu povědět, co se stalo. My ho pak obviníme a budeme ho soudně stíhat. Dokážeme vás ochránit. Craig může dostat zákaz přiblížení, možná ho budeme schopní dokonce šoupnout do –“

„NE!“ Tim zahlédl záblesk síly, zmizela však stejně rychle, jako se objevila. Žena se na chvilku odmlčela a pak pokračovala. „Večeřeli jsme. Pak jsme koukali na telku. Mrzí mě, že vás sem někdo zavolal a vy jste zbytečně mařili čas. Možná to bylo v některém jiném domě.“

Tim přikývl. „Možná.“ Dlouze vydechl a na chvilku se zamyslel. „Podívejte, Grace. Na kriminálce máme speciální tým. Pracují v civilu. Jedna policistka, kterou znám, se zabývá ženami… jako vy. Dělá hotové zázraky. Může se s vámi setkat. Mimo domov, někde na bezpečném místě. Neoficiálně. Neformální rozhovor o tom, jak vás ochránit. To je celé. Uvažovala byste o tom?“

„Maddie. Maddie Ivesová, že ano?“ zamumlala Grace. Opět se snažila schovat za oponu vlasů.

„Přesně tak. Vy už jste se s ní někdy setkala?“

„Několikrát.“

„Fajn. Takže víte, jak to všechno funguje a že jí můžete důvěřovat. Viděla jste se s ní teď někdy?“

„Před nějakou dobou. Možná před pár měsíci.“

„Setkáte se s ní ještě? Když budete mít pocit, že to potřebujete?“

„Řekla jsem jí, že se s ní spojím, když bude potřeba.“

„Dobře… Takže se s ní zase setkáte? Po tom, co se dneska večer stalo?“

„Už jsem vám řekla, že dneska večer se nic nestalo.“

„Tak jo, Grace. Hlavně že víte, kam se můžete obrátit pro pomoc.“ Nejradši by řekl nahlas to, co si myslel – Jen bych nerad, abyste se objevila v příští statistice. Domácí násilí se může ošklivě zvrtnout. Ale to asi víte nejlíp sama. Oběti můžou skončit s vážnými zraněními – nebo ještě hůř. Tak ať k nim nepatříte i vy, Grace. Věděl ale, že by ji tím mohl ještě odstrašit. „Prosím vás… aspoň si s Maddie ještě jednou promluvte.“

„Vždyť říkám, že jo. Když bude potřeba.“

„S tím se asi budu muset spokojit.“ Zkusil se na ni usmát. Očima si změřil její křehkou postavu. Objímala si trup pažemi, jako by sama sebe konejšila. Jeho tím ale neoklamala. Tim vyšel do haly a zabočil doleva do obýváku. I tam bylo vzorně uklizeno. Jediné, co alespoň vzdáleně narušovalo dokonalý pořádek, byla přikrývka, složená přes područku křesla. Craig seděl na pohovce u zdi, čelem k oknu s naklopenými žaluziemi. Pohodlně se rozvaloval a předstíral okázalou nudu. Když Tim vešel, prudce zvedl hlavu.

„Tak už konečně vypadnete, hoši?“ Craig se zubil od ucha k uchu. Tenhle okamžik byl ze všeho nejtěžší. Tim věděl, že jakmile odjedou, Grace se ocitne v největším nebezpečí. Tim cítil za mužovým úsměvem hrozbu. Jediné, co se jim povedlo, bylo vytočit ho k nepříčetnosti.

„Jestli nám někdo nahlásí sebemenší hluk na týhle adrese, Craigu, tak jsme tu v cuku letu zpátky a začneme zatýkat. Rozuměno? Nedávejte nám záminku.“

Craig prakticky vyskočil na nohy. Udělal krok dopředu, pravou rukou si zajel do rozkroku a pevně stiskl. Timovi neušlo, jak Vince vedle něj strnul. Craig přistoupil blíž. Tim se ani nehnul. Craig se naklonil těsně k němu.

„Jenže já jsem dost hlučnej, když šoustám, víte… příslušníku. Rozumíte mi? A teď už je to pár hodin, co nic nebylo. Mám to rád pěkně pravidelně. A tady Grace dobře ví, jak na to. Pozdějc mi to taky předvede, to si pište, jenže ona to má ráda natvrdo!“ naparoval se Craig. Ustoupil a vypoulil na ně oči. Paže spustil podél těla a vychloubačně je rozpřáhl. Olízl si rty. Nepřestával se usmívat – nebo spíš ušklíbat.

„Všechno má svý hranice, Craigu. Někdy je natvrdo až moc natvrdo. Brzy se zase uvidíme.“

„S tím, kurva, nepočítej, kámo!“

Vyšli na chodník. Tim už Grace neviděl. Vchodové dveře se za nimi pevně zavřely.

„To je ale hovado!“ promluvil Vince jako první.

„Něco jí udělal.“

„Snažil jsem se na něj něco najít, aspoň něco. Když jsem si ho prověřoval, modlil jsem se, aby byl kvůli něčemu hledanej. Bohužel nic.“

„Má už nějakej záznam?“

„Jo. Domácí násilí, věřil bys tomu? Jenže ne vůči ní. Před pár lety ho sedmkrát nebo osmkrát sbalili, každejch pár měsíců něco provedl – občas i vážnýho. Posledních několik let je ale čistej.“

Dorazili k vozu a Tim vklouzl na sedadlo řidiče. Nastartoval a stáhl okno. Déšť zeslábl a začal se mísit se sněhem. Viděl ho poletovat ve vzduchu proti světlu z verandy, když se zahleděl zpátky na dům.

„Jenže on s tím nepřestal, co?“

Vince nasedl vedle něj. „Ne. Grace ho akorát neudává. Ty předchozí záležitosti byly se dvěma jinejma ženskejma. S ní jsme se setkali jedině v případě, že to nahlásil někdo jinej.“

„Jako dneska,“ řekl Tim.

„Přesně jako dneska,“ přitakal Vince.

Tim se otočil dopředu; bylo načase jet. Zapnul modrý maják, který se rozblikal v rychle houstnoucí tmě. Rád dělal ostudu násilníkům, co tloukli manželky, zvlášť když proti tomu nemohl nic udělat. Nic nerozpohybovalo záclony sousedů víc než policejní majáček, a navíc si lidé v okolí možná uvědomí, že tady bydlí žena, která může potřebovat jejich pomoc – i když ji v tuto chvíli odmítá.

„Říkala, že ví, kam se obrátit,“ podotkl Tim.

◘◘◘

Grace stála v obýváku a pozorovala Craigova záda. Ještě pořád hlídkoval u okna do ulice a od odchodu policistů nepromluvil ani slovo. Mírně natočil žaluzie, aby viděl ven. Grace ze svého pozorovacího stanoviště dohlédla až za něj. Viděla, jak se objevilo modré světlo, blikalo a probleskovalo mezi lamelami. Postupně sláblo s tím, jak se auto vzdalovalo. Nakonec zmizelo.

Craig se k ní okamžitě otočil. „Kde jsme to skončili?“ zeptal se.

„Prosím tě, Craigu. Prosím, nech mě jít do postele. Nech mě jít si lehnout! Jsem unavená, chápeš? Já nikam neodejdu.“ Mluvila tiše a konejšivě. Dělala to úmyslně. Věděla, že Craig nesnáší, když ve strachu zvedne hlas. Říkal tomu kňourání.

Craig vrtěl hlavou. Viděla to už tolikrát. Nebylo to ale normální vrtění hlavou, kterým by dával najevo, že její požadavek zamítá; tohle bylo rychlejší, jako by se snažil vytřepat ven špatné myšlenky. Potřeboval by vyšetřit hlavu. Tohle nebylo normální. Pomalu už ho nepoznávala.

„Jdi si sednout do křesla.“ Zastavil se a upřel na ni nehybný pohled bez jediného mrknutí. Jeho hlas zněl náhle velice neosobně, nohy měl rozkročené na šíři ramen a svalnaté paže držel od těla, jako by měl široký hrudník strnulý. Ruce svíral v pěst. Mluvil tak tiše, že by to ani nezaznamenala, kdyby to už předtím tolikrát neslyšela.

„Craigu, prosím tě…“

„Jdi si sednout do křesla.“

„Já ale –“

„SEDNI SI, KURVA, DO TOHO KŘESLA!“ Obrátil přitom hlavu ke stropu a vytřeštil oči, až se zdálo, že mu vypadnou z důlků.

Grace sebou trhla, polekaně vyjekla a zavřela oči. Věděla, že tady nemůže vyhrát. Když opět otevřela víčka, Craig byl pootočený k oknu.

Pomalu obrátil hlavu a zadíval se na ni. „Přisámbohu… jestli mě ještě jednou přinutíš křičet… jestli někdo zase zavolá ty hňupy… jestli mi vlezou do baráku a budou si ze mě zase dělat prdel… tak si to odskáčeš, Grace. A budeš si za to moct sama. Já za chvíli půjdu pryč a ty zůstaneš sedět v křesle, jak máš nařízeno. To přece víš.“

Grace namáhavě polkla. Věděla, že se bude muset pohnout, ale nohy ji neposlouchaly. Měla pocit, že přimrzla na místě. Soustředila se. Snažila se sama sebe utěšovat. Když ho poslechne, Craig odejde a aspoň ji nechá chvíli na pokoji. Bude sama. Přinutila se udělat těch pár kroků ke křeslu, ke stejnému křeslu, přes které předtím přehodila přikrývku, když policie zabušila na dveře, aby zakryla to, co bylo vespod. Craig přikrývku strhl. Vždycky, když to uviděla, zachvěl se jí žaludek. Masivní černá litina stolního svěráku v místech, kde měla být levá područka. Snažila se nevšímat si ho, jako by věřila, že když ho bude ignorovat, nebude skutečný. Jenže on byl skutečný. Dvě třiceticentimetrové ocelové plochy s vroubkovaným povrchem, umístěné naproti sobě, představovaly výkonné drticí čelisti. Používaly se k upínání kovových obrobků, jež se v nich ani nehnuly, ať se s nimi dělo cokoliv. Fungovaly dobře i na živé maso a dokázaly napáchat nenapravitelné škody.

Posadila se do křesla. Ještě pořád se vyhýbala pohledu na svěrák. Levou ruku držela u těla, ale raději ji zvedla sama dřív, než to udělá on. Když ji popadl za ruku on, byla to nesnesitelná muka. Bolelo to dost i tak. Projela jí prudká bolest a pak pocítila tupý tlak, jak se krev snažila dostat do poškozené oblasti. Levačku už nedokázala ani narovnat, když ji teď měla položenou na pevné podložce. Ocel jí připadala neúprosná, ačkoli ji zatím jen chladila na předloktí.

Craig pečlivě zatáhl žaluzie a vrátil se k ní. Vyhrnul jí rukáv trika. Kousla se do rtu. Natáhl se po rukojeti svěráku, kterou se ovládal šroubový mechanismus. Jakmile byl svěrák utažený, nebylo možné čelisti rozevřít jinak než otáčením závitem opačným směrem. Rukojeť byla umístěná dole po straně, aby na ni nemohla dosáhnout, pokud si nechtěla zlomit ruku.

Zavřela oči. Nikdy nebyla schopná se na to dívat. Cítila, jak se jí drsné ocelové čelisti z obou stran tisknou k předloktí. Na okamžik se zastavily, zatímco si Craig přechytával rukojeť, aby mohl otáčet dál. Některé dny bylo sevření silnější než jindy. Dneska byl naštvaný, to poznala. Znovu se kousla do rtu, tentokrát prudčeji, aby nevykřikla, když se čelisti sevřely. Věděla, že nesmí vydat ani hlásku, jinak Craig utáhne svěrák ještě víc. Cítila štiplavou bolest; ruka se jí odkrvovala a měla pocit, že jí čelisti drtí kost. Hlasitě vydechla, téměř zasténala. Nemohla si pomoct.

Otevřela oči a uviděla, jak Craig o krok odstupuje. Lapala po dechu. Musela se ze všech sil soustředit, aby zůstala sedět bez hnutí; ve zlomené kosti cítila každičký pohyb. Uvažovala, zda ho nemá poprosit, aby to povolil. Někdy bývala ta bolest snesitelná. Dneska ne. Dřív se ho pokoušela uprosit, když byl naštvaný. Jenže on ten svěrák vždycky ještě víc utáhl. Tak taky došlo k té zlomenině ruky. Bavilo ho ji trestat. Otřel si rukou rty. Oči měl pořád doširoka otevřené a vypadal rozrušeně.

„To ty mě nutíš, abych to dělal, Grace – víš to, že jo? Já ti nechci ubližovat. Nechci, jenže ty mě k tomu nutíš.“

Nedokázala promluvit. Bolest byla příliš silná. Dýchala dlouze a namáhavě, jak se snažila ji vydržet. Craig si oblékal bundu. Potil se ještě víc, otřel si čelo.

„Sama mě k tomu nutíš!“ zopakoval.

A pak byl pryč.

[4]

Gracin deník

Pondělí 4. února

Tohle píšu zase v křesle. Je to už šestý večer za sebou. Kontrolovala jsem to podle zápisů v tomhle deníku, abych si mohla být jistá. Všechny ty dny mi splývají v jeden. Je to čím dál horší. Ta bolest je nesnesitelná.

Poznala jsem, že mi zase ublíží, hned v tom okamžiku, kdy se vrátil z práce. Zaslechla jsem, jak venku parkuje. Stačilo mi slyšet, jak třískl dveřmi.

Dneska večer jsem ho rozčílila. Věděla jsem, že k tomu dojde. Snažila jsem se nedat mu žádnou záminku. Uvařila jsem mu večeři a pak jsem se mu klidila z cesty. Díval se na televizi. Při uklízení nádobí mi spadly nějaké hrnce. Vlastně o nic nešlo, jenže on se rozzuřil. Křičel na mě, že ho kvůli mně rozbolela hlava, že strávil celý den v práci. Hrozně řval. Mlčela jsem. Čekala jsem, až to skončí. Sklopila jsem hlavu, on totiž prská, když křičí. To se mu ale nelíbilo. Popadl mě za tu špatnou ruku, což jsem nečekala. Byla to tak příšerná bolest, že jsem vykřikla. Neměla jsem to v úmyslu. Hned jsem věděla, že ho to rozzuří. On se ale najednou zarazil. Přestal hulákat, pustil mě a vypadal překvapeně. Okamžitě se vrhl k oknu. Jako by věděl, že přijedou.

Objevili se dva policisti. Dva muži. Nechtěla jsem s nimi mluvit. Věděla jsem, že se mu nelíbí, když s nimi mluvím, a očekávala jsem, že si to po jejich odjezdu pěkně slíznu. Ten menší si se mnou povídal v kuchyni. Myslím, že to byl seržant. Představil se jako Tim. Vypadal sympaticky. Nabízel mi pomoc. Říkal, že ví, co se děje.

Ale neví.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zabije tě (Maddie Ivesová 2).
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.