MOLLY’S STORY: A DOG’S PURPOSE NOVEL

Copyright © 2017 by W. Bruce Cameron

Illustrations copyright © Richard Cowdrey

Reader’s Guide copyright © 2016 by Tor Books

All rights reserved.

Translation © Klára Kučerová, 2021

ISBN 978-80-242-7468-3

Věnováno Sadie.

Díky, že ses přidala do party!

1

Nejdřív byla všude tma.

Obklopovalo mě teplo a pach dalších štěňat, která se ke mně tiskla. Taky jsem cítila matku. Její vůně znamenala bezpečí, pohodlí a mléko. Když mi bylo chladno, přitiskla jsem se k jejímu kožichu nebo si vlezla pod bratříčka či sestřičku. A pak jsem spala, dokud jsem znovu nedostala hlad.

Když jsem po pár dnech otevřela oči, všechno hned začalo být zajímavější.

Uviděla jsem, že moje matka má kudrnatou a tmavou srst. Většina mých sourozenců vypadala jako ona. Jen jeden měl srst jako já – tmavou jako máma, ale rovnou a měkkou bez jediné kudrlinky.

Jednoho dne jsem si naplnila bříško, ale znovu už jsem neusnula. Místo toho jsem se na svých vratkých nohách pokusila postavit. Udělala jsem několik kroků a čenichem jsem narazila do něčeho hladkého, co bylo zvláštně a suše cítit. Olízla jsem to. Suše to i chutnalo a zdaleka to nebylo tak zajímavé jako olizovat mámu nebo nejbližší štěňata.

Bylo to natolik vzrušující, až mě to vyčerpalo a já jsem si raději vlezla pod tělíčko své spící sestry a zdřímla si. Později jsem v průzkumu pokračovala. Ta lepenka, kterou jsem předtím objevila, byla po obou stranách i pod mými packami. Byli jsme v krabici.

Občas přišla nějaká žena, sklonila se nad krabicí a mluvila na nás. Ospale jsem na ni zamrkala. Měla laskavý hlas, a když se k nám natáhla a pohladila nás, měla jemné ruce. Moje matka zavrtěla ocasem a dala mi tak najevo, že se té ženy nemusím bát.

Jednoho dne mi ta žena vsunula dlaň pod bříško a zvedla mě do vzduchu.

„Měla bys dostat jméno,“ prohlásila a držela si mě přitom před nosem. Olízla jsem ji a ona se zasmála. „Ty jsi ale sladká. Co takhle Molly? Připadáš mi jako Molly. Chceš se tu porozhlédnout? Packy už ti zesílily.“ Položila mě na nový povrch, zvrásněný a měkký. Dychtivě jsem k němu sklonila čenich. Cítila jsem mýdlo, měkkou bavlnu a další psy. Kousla jsem do něj. Žena se rozesmála.

„To není k jídlu, ty hloupoučká. Podívej, tady máš kamaráda. Tomuhle budu nejspíš říkat Rocky.“ Na dece vedle mě přistálo další štěně, jeden z mých bratrů. On jediný vypadal podobně jako já, jen měl kratší srst. Naklonil hlavu na stranu, prohlédl si mě, kýchl a zakousl se mi do ucha.

Setřásla jsem ho a vydala se o tomhle novém místě zjistit něco víc.

Bylo neskutečně rozlehlé. Mohla jsem udělat hodně kroků za sebou. Ohromilo mě zjištění, jak je svět prostorný! Když jsem čenichem narazila do páru nějakých bot, byla jsem už naprosto vyčerpaná. Stěží jsem měla dost síly, abych popadla do zubů tkaničku a zatáhla.

Majitelka bot se sklonila a vytáhla mi tkaničku z tlamy. Zavrčela jsem, abych ukázala, že je moje. „Je rozkošná!“ prohlásila ta osoba s tkaničkou. „To je pudlík, Jennifer?“

„Napůl,“ odpověděla žena, která mě vytáhla z krabice. Zřejmě se jmenovala Jennifer.

„Máma je rozhodně pudl. Ale táta… Kdo ví? Možná kokršpaněl? Teriér?“

„Kolik jich má?“

„Sedm,“ řekla Jennifer. „Už byla březí, když jsem ji našla. Až odkojí štěňata, nechám ji vykastrovat. Pak jí najdu nový domov.“

„A co všechna ta štěňata?“ zeptala se majitelka tkaničky. „Támhleto si vezmeme, ale víc si vzít nemůžeme.“ Uchopila mě hebkýma rukama a vrátila do krabice, kde jsem se přivinula k mámě a malinko posvačila.

„Samozřejmě, to chápu,“ řekla Jennifer. „Ale není třeba se bát. Beru si psy do péče už dlouho. Správný domov se obvykle najde ve správnou chvíli.“

Pohladila mě po hlavě a já jsem se schoulila do klubíčka, abych si zdřímla vedle své mámy, kam jsem patřila.

Pak nás začala Jennifer vytahovat z krabice stále častěji. Dostala jsem příležitost prozkoumat obývací pokoj, dorážet na polštář na gauči, abych mu ukázala, kdo je tu pánem, a dokonce i nahlédnout do chodby, kde byla podlaha tak hladká a kluzká, že se mi rozjely nohy. Když jsem ležela na zemi, moje sestra se na mě pokusila vylézt, ale na hladké podlaze se nedokázala odrazit zadníma nohama, a tak se jí to nepodařilo. Stačilo se překulit a setřásla jsem ji.

A právě tehdy jsem zachytila ve vzduchu pach dalšího psa.

Zvedla jsem hlavu a nastražila uši. Postavila jsem se na nohy, zavětřila a upřela pohled před sebe. Na opačném konci chodby stál velký pes a pozoroval mě.

„Barney? Buď na nová štěňátka hodný,“ řekla Jennifer.

Barney byl opravdu velký, mnohem větší než má matka, a já jsem cítila, že je to samec. Měl neskutečně dlouhé uši, které mu visely kolem hlavy a pohupovaly se, když ji sklonil k podlaze. Byla jsem ohromena. Sama jsem takové uši neměla a máma taky ne. Vyrazila jsem na průzkum. Moje sestra zůstala za mnou a tichým kňučením volala mámu, aby přišla a zachránila ji. Ale já jsem byla odhodlaná zjistit víc.

S každým krokem mi podkluzovaly nohy. Drápky mi vůbec nepomáhaly, na vyleštěném dřevu se neměly čeho chytit. Ale já jsem pokračovala dál a brzy mě od toho nového psa dělil už jen kousek.

Barney sklonil tlamu k zemi. Byla velká jako celé moje tělo! Očichal mi obličej. Pak mě očichal celou a strčil do mě tak silně, až jsem ztratila rovnováhu a sedla si. Ale držela jsem. Byl větší, starší a já jsem věděla, že je mojí povinností zůstat zticha a nechat ho, ať si dělá, co chce.

„Hodný, Barney,“ řekla Jennifer.

Jeho čenich se vrátil k mé hlavě. Vydal ze sebe cosi mezi odfrknutím a povzdechem, otočil se a chystal se odejít.

Jeho dlouhé, plandavé, hedvábné uši se houpaly sem a tam a tam a sem. Prostě jsem tomu nedokázala odolat. Skočila jsem a popadla jedno z těch uší do zubů.

Barney si odfrkl a odtáhl hlavu. Držela jsem. Byla to přetahovaná! Svými slabými čelistmi jsem se ještě nedokázala zakousnout pořádně, ale i tak jsem tu hru milovala. S bratry a sestrami jsme ji v krabici hráli, kdykoliv jsme našli něco vhodného ke kousání. Ale ještě nikdy jsem ji nehrála s něčím tak úchvatným, jako byly dlouhé, hebké a plandající uši.

„Molly, ne!“ volala Jennifer a snažila se, aby to znělo přísně. Ale smála se. Barney couval a tvářil se nechápavě. Táhl mě za sebou, zatímco jsem v zubech stále držela jeho ucho. Pak svou velkou hlavou zatřásl, já jsem udělala kotrmelec, rozplácla se na podlaze a nohy se mi rozjely na všechny strany.

Barney si znovu odfrkl a vyrazil pryč. Zvedla jsem se, připravena ho pronásledovat a znovu se mu zakousnout do ucha. Ale než jsem to stihla, Jennifer mě zvedla a položila zpátky do krabice k mým sourozencům.

Nebylo to fér, protože jsem věděla, že když se budu snažit, podaří se mi za to ucho moc pěkně zatahat. Ale pořádné jídlo a malé zdřímnutí mi nakonec pomohly se s tou nespravedlností smířit.

Jak jsme se sourozenci rostli, naše krabice se zdála být menší a menší a máma si od nás potřebovala často oddechnout. Jennifer nás začala brát stále častěji ven, abychom si pohráli. Venku jsem to milovala. Bylo to tam skvělé.

Byla tam tráva, která se dala žvýkat a měla úžasnou šťavnatou chuť, té se nic z domu nemohlo rovnat. A taky klacky, ty chutnaly ještě lépe. Nad hlavou létali ptáci. Jednou jsem rozhrabala hlínu a uviděla, jak se mi mezi drápy kroutí žížala. Nadšeně jsem ji očichávala, ale pak do mě bratr strčil a než jsem si s ním vyřídila účty, žížala se zase zavrtala do země. Barney moc ven nechodil. Raději trávil dny v měkkém pelechu v rohu jednoho z pokojů. Ale byl tu ještě další pes. Jmenoval se Che, a ten byl zase pořád venku, dovnitř se chodil jen najíst. Šedý Che byl velký, rád běhal a úplně nejlepší bylo, že se nechal honit.

Když jsem byla poprvé venku, přihnal se ke mně a k Rockymu. Natáhl přední packy, hrudník přitiskl k zemi, zadek vystrčil vzhůru a ocasem švihal sem a tam. Pak najednou vyskočil, rozběhl se pryč a přitom se díval, jestli nám to došlo.

Rocky a já jsme tam seděli a překvapeně jsme na něj zírali. Co to jen chtěl?

Che zřejmě došel k názoru, že jsme ho nepochopili. Vrátil se a znovu se uklonil. A pak opět vyrazil pryč.

Rockyho podle všeho zaujal Cheho chlupatý ocas. Rozběhl se za ním a já zase za Rockym. Nebylo by správné, aby si užíval legraci beze mě.

Che velkým obloukem oběhl dvůr a byl tak rychlý, že nás dohonil. Skokem jsem se otočila a postavila se čelem proti němu. Rocky vyštěkl.

Che se znovu uklonil a odběhl. Vyrazili jsme za ním a navzdory krátkým neohrabaným nožkám jsme běželi tak rychle, jak jen jsme dokázali. Připadalo nám to tak správné. Kdykoliv jsme pak byli venku, čekal tam Che a vyzýval nás, abychom ho honili. A my jsme ho vždycky poslechli.

Ale Che u Jennifer moc dlouho nezůstal. Jednoho dne přišla na návštěvu nějaká žena a ta si ho vzala k sobě domů.

„Je úžasné, co děláte,“ řekla ta žena Jennifer, když stály u branky vedoucí na dvůr a ona držela Cheho na vodítku. „Bojím se, že kdybych si já začala brát psy do dočasné péče, nakonec bych si je všechny nechala.“

Jennifer se smála. „Tomu se říká pěstounské selhání, paní Kutnerová. Takhle u mě zůstal Barney. Byl to můj první pes. Ale uvědomila jsem si, že pokud se neovládnu, vezmu si k sobě pár psů a tím to skončí. Už nebudu moct pomáhat žádným dalším.“

„Jdeme, Che!“ řekla žena a zatahala za vodítko. Che zavrtěl ocasem a rozběhl se za ní. Prošli brankou a ta se za nimi zavřela.

Che byl pryč.

2

Rozběhla jsem se k bráně a opřela o ni packy. Kňučela jsem tak hlasitě, jak jsem jen dokázala. Kde byl Che? To se už nevrátí? Koho teď budu honit?

Jennifer ke mně přišla a pohladila mě po hlavě. „To je v pořádku, Molly,“ řekla tiše. „Psi najdou ty správné lidi a odejdou bydlet k nim. Tak to má být.“

Slovům jsem nerozuměla, ale její dotek byl konejšivý. Nechala jsem ji, ať mě chvíli hladí, a pak jsem běžela k mámě a zabořila se do jejího měkkého tepla. Olízala mě a já jsem se hned cítila líp.

I tak bylo pořád těžké pochopit, co se s Chem stalo. Byla jsem ráda, že já nikam nejdu. Že už navždycky zůstanu na tomhle dvoře s Jennifer, Rockym a dalšími bratry, sestrami a se svou mámou.

O pár dní později se objevil nový pes. Fenka. Rocky a já jsme si zrovna hráli na dvoře, když s ní Jennifer prošla brankou.

Posadila jsem se, Rockyho packu pořád v tlamě. Chtěla jsem si ji pořádně prohlédnout. Byla hodně hubená a její světle hnědé oči měly skoro stejnou barvu jako její srst.

„Tak tohle je Daisy,“ řekla Jennifer. Shýbla se, aby odepnula Daisy z vodítka. Daisy se od její ruky odtáhla. Jakmile byla volná, rozběhla se a schovala se pod piknikový stolek. Zřejmě se tam cítila bezpečněji.

Přišla moje matka, aby nového psa pořádně očichala. Daisy nehnutě stála a držela, a pak udělala totéž. Nebála se ani Rockyho nebo mě. Když jsme k ní přišli, sklonila čenich a nechala se očichat. Dokonce si lehla na zem, abychom mohli zápasit. Řekla jsem si, že se mi Daisy líbí. Zápasení bylo ještě zábavnější než honička.

Ale když z domu vyšla Jennifer s miskami jídla a vody, Daisy čekala, dokud Jennifer nebyla dost daleko, a teprve pak se vrhla na jídlo a zhltla ho na tři polknutí.

„Hodná holka,“ pronesla Jennifer tiše ze schodů u domu, kam si sedla a pozorovala, jak se Daisy krmí. „Zvykneš si na hodné lidi, zlatíčko. Nepotrvá to dlouho. Chceš se teď zase někam schovat?“

Daisy dočista vylízala misku a znovu zmizela pod piknikovým stolkem – cvakla totiž branka na ulici a na dvůr vešli dva noví lidé. Ani jeden z nich nebyl tak vysoký jako Jennifer. Byli různého pohlaví – cítila jsem to. Oba se smáli.

Došlo mi, že to jsou mláďata. Něco jako lidská štěňata. Chlapec a dívka.

Zajímavé.

„Ta jsou rozkošná!“ prohlásila dívka. Padla na kolena a rozpřáhla náruč. Přesně jsem věděla, co to znamená. Matka zůstávala u piknikového stolku s Daisy, ale já jsem se společně s Rockym rozběhla rovnou k dívce.

Bylo na ní cosi jedinečného – snad hřejivá vůně její kůže a vlasů, možná zvuk jejího smíchu, když mě zvedla a přidržela před obličejem, nebo chuť toustu s máslem a medem, kterou měla na rtech, když jsem ji olízla. Tahle dívka byla výjimečná. Rozhodla jsem se, že bude moje.

Zmocnilo se mě vzrušení a už jsem nedokázala zůstat v klidu. Kroutila jsem se, dokud mě dívka nepoložila na zem, a pak jsem poskakovala v trávě a točila se dokola, můj ocásek švihal vzduchem. Odběhla jsem od dívky, obloukem jsem se vrátila, abych jí olízala ruce a znovu poslouchala její smích. Chlapec, který stál vedle ní, se taky smál.

„Pojď, honem!“ volal a poodběhl pár kroků. I bez oné hravé úklony, kterou dělával Che, bylo víc než jasné, co si přeje. Rocky za ním vyrazil a vrhl se mu na tenisky.

„Co myslíš, Trente?“ zeptala se dívka.

„Je úžasný!“ odpověděl chlapec.

Jindy bych se s radostí zapojila do honičky, ale tentokrát jsem zůstala u dívky, snažila se jí dosáhnout na tvář a olizovala ji pod bradou.

„Zdá se, že Molly je z tebe celá pryč,“ řekla Jennifer dívce. „Hned se vrátím. Vy se mezitím můžete seznamovat.“

Jennifer vešla dovnitř, ale dívka zůstala u mě. To bylo správné. Přesně takhle to mělo být. „Ty jsi tak rozkošná,“ rozplývala se dívka a uhladila mi uši dozadu. Olízala jsem jí prsty. „Ale máma mi psa nikdy nedovolí,“ řekla mi. „Jen doprovázím Trenta.“

Chlapec zvedl Rockyho a přišel s ním k nám. „Podívej, CJ, vidíš ty jeho packy? Bude větší než tahle. Jak se jmenuje?“

„Molly,“ odpověděla CJ. Když jsem ji uslyšela vyslovit mé jméno, nadšeně jsem zavrtěla ocasem. Vstala a já jsem se postavila na zadní, přední packy jsem jí opřela o džíny a natáhla se co nejvýš, dokud mě nevzala do náruče.

Měla vřelé hnědé oči a tvář posetou pihami. Opřela jsem se jí o paže a dívala se přímo do těch očí.

A pochopila jsem něco nového. Měla jsem se o tu dívku starat. Byla to moje práce.

Možná právě proto Che odešel! Ta žena, kterou doprovázel, byla jeho člověk, a to znamenalo, že se o ni měl starat stejně, jako jsem se já měla starat o tu dívku. CJ, tak se jmenovala. CJ byla moje dívka a já o ni budu pečovat, jak jen budu moct. Bodlo mě u srdce při pomyšlení, že bych měla odejít ze dvora, od své matky a od všeho, co jsem znala, ale pokud se budu moct přivinout k CJ, bude to v pořádku.

„Chci ho,“ řekl chlapec. „Rocky, půjdeš se mnou domů?“ Rocky se kroutil, aby se mu vymanil z náruče, a Trent ho jemně postavil do trávy. Rocky popadl gumovou kost a zatřepal s ní.

„To je tak úžasné!“ vzdychla CJ. I ona mě opatrně položila na zem. „Máš ty ale štěstí, Trente.“ Pokusila se Rockyho pohladit, ale já jsem se co nejrychleji prodrala mezi ně a strčila jí pod dlaň svou hlavu. Zasmála se.

„Molly se líbíš,“ poznamenal Trent.

„Já vím.“ Zachytila jsem v dívčině hlase stopu smutku. Zvláštní, že byla smutná, když jsme byly spolu. Popadla jsem ji zuby za ponožku a zatahala.

„Ale co Gloria?“ pokračovala dívka. „Nesnáší psy. Jako bych ji slyšela. ‚Jsou tak špinaví. A pořád něco olizují.‘ Nikdy mi psa nedovolí.“

„Škoda, byla by to legrace,“ řekl Trent. I on zněl trochu smutně. „Měli bychom bratra a sestru.“

„No jo.“ CJ si klekla, vytáhla mi ze zubů svoji tkaničku a vzala můj čenich do dlaní. „To by byla legrace. Ach Molly. Moc mě to mrzí, holčičko.“

Olízla jsem jí nos.

Jennifer znovu vyšla ven a usmála se na Trenta s Rockym a mě se CJ. „Musím vyplnit nějaké papíry nebo tak něco?“ zeptal se Trent.

„Ne. Tady není oficiální útulek. Jsem jen jedna sousedka, o které každý ví, že se ujímá zatoulaných psů a hledá jim nové domovy.“

„Takže si můžu Rockyho odnést?“ Trent zvedl mého bratříčka a přitiskl si ho pod bradu.

„Samozřejmě. Ale prosím o jednu věc – kdyby to z nějakého důvodu neklapalo, doveď mi ho, prosím, zpátky.“

„Ach, my si spolu budeme rozumět. Rocky? Jsi připravený odejít do nového domova?“ zeptal se chlapec s úsměvem.

CJ mě postavila do trávy. Seděla jsem, drbala se za uchem a čekala, až mě zase zvedne.

„Jen se na ni podívejte,“ řekla CJ. „Jako by věděla, že se chystám odejít bez ní.“

„Tak pojď, CJ,“ pobídl ji Trent. „Raději půjdeme.“

Všichni čtyři – chlapec a jeho pes, moje dívka a já – jsme zamířili k brance.

Ohlédla jsem se na svou matku, která stále seděla u piknikového stolku. Zaváhala jsem. Lehla si, položila hlavu na packy a upřeně se na mě dívala. Měla jsem pocit, jako by mi říkala, že je to v pořádku. Že dělám to, co dělat mám. Psi musí opustit svoje mámy a někdy i své první domovy, aby mohli dělat svou práci. Starat se o své lidi.

Musela jsem se postarat o CJ. Byl čas jít.

Jennifer otevřela bránu. Rocky s Trentem jí prošli. CJ šla za nimi. Byla jsem jí v patách.

„Ne, Molly,“ řekla Jennifer a chodidlem mi zahradila cestu.

Branka se zabouchla.

Ohromeně jsem zírala.

Byla jsem na jedné straně dřevěné branky a dívka na té druhé. To nebylo správné! Takhle to nemělo být!

„To je v pořádku, Molly,“ řekla Jennifer.

Zakňučela jsem, rozzlobená, že mám tak slabý hlas. Jak mě dívka uslyší? Protáhla jsem se kolem Jennifer a začala na branku škrábat packami. CJ nesměla odejít beze mě! Musela jsem jít s ní!

Ale branka se neotevřela. CJ odešla, odešel i Rocky. Svým ubohým štěněcím hláskem jsem štěkala a štěkala. Byla tu Jennifer, byla tu máma, byla tu moje nová kamarádka Daisy. Ale i tak jsem se cítila sama na světě.

3

Zatímco jsem štěkala, přišla ke mně Daisy a očichala mě.

Poznala, že jsem nešťastná. To jsem viděla. Ale nevěděla proč. Nějací lidé odešli ze dvora. V čem byl problém? Daisy ostatně vypadala spokojeněji, když kolem bylo lidí míň.

Snažila jsem se kousat do spodní hrany branky, ale jen mě z toho bolely zuby. Běžela jsem k mámě a ta mě láskyplně olízala od čenichu až po zadek, ale ani to mi nepomohlo. Potřebovala jsem svou dívku!

„Molly?“

Zvuk jejího hlasu mě zasáhl jako blesk. Otočila jsem se a zakňučela. Byla tam, CJ. Stála přímo v otevřené brance.

Vedle ní byla Jennifer a usmívala se.

CJ padla na kolena. Rozběhla jsem se k ní, vrhla se jí do náruče, olízala jí tvář a zabořila čenich pod bradu. Všechno to byl jen omyl, strašná chyba. Ještěže tak! Chvíli jsem myslela, že mě má dívka opravdu opustila!

CJ vzhlédla k Jennifer, pak k Trentovi, který se vrátil na dvůr i s Rockym v náručí. „Vybrala si mě, tak co mám dělat? Molly si mě vybrala,“ pronesla CJ naléhavě.

Líbilo se mi být Molly. Byla jsem šťastná, že jsem u CJ. Přivinula mě k sobě, když mluvila s Jennifer, a pak se mnou prošla brankou. Byla jsem se svou dívkou, cítila jsem její něžné ruce kolem sebe a tiskla se k její hřejivé kůži. Nakonec přece jen bude všechno v pořádku.

„Ale co ti řekne mamka?“ zeptal se Trent. Na chodníku stál vozík a v něm lepenková krabice. Trent opatrně strčil Rockyho dovnitř. CJ mě postavila vedle něj. Rocky na mě radostně skočil a vrtěl přitom ocasem, jako bychom se neviděli celé dny. Zjevně byla ta pravá chvíle na trochu zápasení.

Vozík se s drkotáním rozjel po chodníku. Trent ho táhl. CJ šla vedle něj. Já jsem měla přední tlapky na Rockym, ale zadní mi pořád klouzaly.

„CJ? Vážně?“ zeptal se Trent.

„Já nevím,“ řekla moje dívka.

Zaštěkala jsem, abych jí dala najevo, že jsem ji slyšela. Strčila ruku do bedny a pohladila mě po uších.

„Dovolí ti, aby sis Molly nechala?“

„No a co jsem měla podle tebe dělat? Viděl jsi, co se stalo. Molly a já prostě patříme k sobě.“

„No jo, ale tvoje mamka si nejspíš všimne, když se jí doma zničehonic objeví pes,“ prohlásil Trent.

CJ vzdychla. Olízla jsem jí prsty. Už mi došlo, že olízání zlepší náladu prakticky každému.

„CJ? Ty sis fakt myslela, že se ti podaří schovat psa? Ve vašem domě?“ zeptal se Trent.

„Pokud budu chtít, tak u nás schovám třeba smečku vlků,“ prohlásila CJ umanutě. „Gloria si většinou nevšimne ani mě. Natož malého štěněte.“

„Dobře, chápu. Příštích šest let, než odejdeš na vysokou, budeš u sebe schovávat psa a tvoje mamka to z nějakého důvodu nezjistí.“

CJ znovu vzdychla. „Víš co, Trente? Občas věci neděláš proto, že dávají smysl. Prostě je děláš. Chápeš?“

„Jasně. To dává smysl.“

„Pořád se se mnou musíš hádat.“

Oba na chvíli zmlkli. Rocky využil okamžiku, kdy jsem olizovala CJ, a začal žvýkat můj ocas, tudíž jsem mu musela dát za vyučenou. Pak znovu promluvil Trent.

„Promiň. Jen jsem chvíli přemýšlel za tebe,“ řekl.

„No jo, já vím. Ale, hm, doprovázet mě nemusíš, jo?“ odpověděla CJ. „Prostě jdi dál.“

Ti dva šli ještě chvíli spolu, vozík poskakoval a já jsem spadla na Rockyho a přimáčkla mu hlavu svým břichem. Pak CJ sáhla do krabice a zvedla mě.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Psí poslání 3: Příběh Molly.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.