Bára krotí divadlo

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Milena Durková

Bára krotí divadlo – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Text © Milena Durková, 2021
Cover photos © Cookie Studio; lithian; Elena Kudryavtseva; Przemyslaw Wasilewski; yggdrrassil; Dmytro Balkhovitin / Shutterstock.com

ISBN tištěné verze 978-80-253-5117-8
ISBN e-knihy 978-80-253-5178-9 (1. zveřejnění, 2021)
ISBN e-knihy 978-80-253-5179-6 (1. zveřejnění, 2021)
ISBN e-knihy 978-80-253-5180-2 (1. zveřejnění, 2021)

První

Zvláštní pocit

Bára se zastavila před houpačkou a koukala na ni, jako by ji právě vynalezla a nechtěla tomu uvěřit. Byla to doopravdy její stará milá houpalinka… Bára se nacházela na trávníku doma na zahradě. V Dejvicích kvetly kaštany a mamčin jasmínový keř voněl jako každoročně široko daleko. Jenže Bára měla tak zamlženo v hlavě, že ani nevěděla, co si myslet, a nebylo to jenom z omamné jasmínové vůně.

Ještě předevčírem ráno nebyla v Praze, ale v Chicagu! Mluvila anglicky a španělsky, loučila se s kamarádkami a spolužáky a měla takový fofr, že k balení se dostala až na poslední chvíli. Nakonec i nacpaný kufr zacvakla a najednou seděla v letadle, koukala do bílých oblaků a měla zvláštní pocit. Letadlo si poklidně svištělo cáry mračen a Bára horlivě uvažovala nad tím, co se právě odehrává v jejím životě. Moc se těšila domů, na mamku a taťku, na brášku Standu i na bratránka Ivoše, který u nich bydlel, zatímco ona a sestřenka Marcela pobývaly za mořem. Zároveň ale musela myslet na to, že v jejím americkém světě se už neodehraje nic nového; jejich odjezdem zmizel… Může kamarádům napsat a na sítích sledovat, jak se kdo má a co pořád dělá. Ale už s nikým nepůjde do školy a po škole dělat úkoly, nebo jednoduše nedělat nic. Americký domov byl pronajatý dům a teď se do něj nastěhuje zase někdo další.

Rok v Chicagu za to stál… dokonce i kvůli škole, ha ha. Učitelé v její osmičce ji vynášeli do nebes, že prý ještě neměli nikoho, kdo by se za jediný školní rok tak rozbrebentil v angličtině. Elba, nejlepší kámoška, vyhrožovala, že po Bářině odjezdu bude mluvit jen španělsky jako dřív, aby ji ve škole nemohli známkovat. Protože až Bára odletí do Evropy, zavládne nuda. A María, tetina pravá i levá ruka v domácnosti, ve skutečnosti ale anděl strážný pro všechny členy rodiny, Báře nabízela, že ji adoptuje, aby mohla dál chodit do školy s Elbou a dotyčná nevyváděla hlouposti. María ale věděla, že se Bára nemůže dočkat, až pojede domů, i když ji těšilo vědomí, že ji mají rádi a pořádají pro ni party a výlety na rozloučenou. Poslední dny uplynuly v jakémsi snovém beztížném stavu a potom už se konečně cestovalo.

Sestřenice Marcela působila, že se jí zmatky kolem přesunu přes oceán nijak zvlášť netýkají. Bára ovšem věděla, že to jen předstírá kvůli tetě. Její styl „jsem spící panna“ byl způsob obrany vůči tetiným nájezdům, jež zpravidla doprovázely geniální nápady. A taky že jo: ještě na letišti v Chicagu Marcela Báře pošeptala, že jí připadá, že její mamka doma něco chystá. Zatím neví, co se z toho vyklube, ale jde na ni hrůza už teď. Bára si pomyslela, že Marcela nemusí být hned negativní, když je všechno v pohodě a letí se domů. A řekla jí, že si to určitě jen namlouvá. Teta bude ráda, že je zpátky ve svém českém království. Čeká na ni druhák Ivoš a dá se předpokládat, že když ho teta neviděla tak dlouho, veškerá pozornost se po příjezdu domů přesune z Marcely na něj.

Marcela udělala otrávenou grimasu, čímž chtěla dát najevo, že Bára nereaguje tak, jak by si u ní představovala. Bára to neřešila a radši se starala, aby zavazadla přistála na páse. Byla prostě natěšená, že letí domů, a sumírovala si v hlavě horu vyprávění pro mamku a taťku. Minulý týden se například konalo státní kolo soutěže v pravopisu. Bára sice nebyla členkou školního týmu, ale směla jet s ním a během hláskovací soutěže držet na klíně pěkně vypasenou plyšovou včelu, týmového maskota. Když jejich družstvo získalo druhé místo a postoupilo do národního kola, holky prohlásily, že na tom má zásluhu Bára, protože jim tak perfektně držela palce. Bára ovšem věděla, že se účastnila spíš pro ozdobu, ale výlet do Springfieldu, hlavního města Illinois, by si přece nenechala ujít. Jak měla v takové pohodě myslet na tetu a na to, co případně zase vykoumá! Navíc Ameriku vykoumala právě teta. Bára se teď díky ní domluvila slušně anglicky a v pohodě louskala věci, u kterých dřív usínala nudou. A když se jednalo jen o jednoduché každodenní záležitosti, díky Maríi a kamarádce Elbě se dorozuměla i španělsky.

„Báro!“ dolétlo zvesela od domu. Za muškáty v kuchyňském okně se usmívala mamka a mávala mobilem. Bára do houpačky drcla kolenem a šla si ho převzít. Mamka se jí doslova nemohla nabažit. Jakmile se Bára vzdálila jen na krok, už ji sháněla jako kvočna kuřátko.

Druhá

Vžum

„Marcela,“ podávala mamka nadšeně Báře oknem telefon. „Prý nebereš mobil!“

To tedy Bára nebrala, protože ho nechala u sebe v pokoji nabíjet. Celých právě uplynulých deset minut. Co se mohlo Marcele tak naléhavého dít?

„K obědu bude lečo,“ slíbila slavnostně mamka a ještě dodala s důrazem na každé slovo: „Ze samé domácí zeleniny.“

Když se totiž od Báry dozvěděla, že v Chicagu lidé běžně nemají zeleninovou zahrádku ani skleník, protože se tam všechno jedlé kupuje v supermarketech, posedl ji kulturní šok. A začala Báře vynahrazovat všechno, čeho se jí v Americe nedostávalo. Například skleníkové papriky a rajčata, a nic z toho neleželo v přepravce na pultě!

„Díky, mami,“ usmála se Bára a připlácla si telefon k uchu.

„Čau, já zrovna přišla ze školy,“ pochlubila se Marcela.

„Z jaké školy?“ nechápala Bára.

„No v Americe končí školní rok dřív,“ připomněla Marcela. „Z mý starý základky.“

„Ale tady už mají jen týden a půl,“ zasmála se Bára a přehodila si se zájmem mobil na druhé ucho. Marcela trochu řvala. Že by teta opravdu už něco stačila vymyslet?

„Třeba měsíc, na to kašlu,“ řekla Marcela. „Jenže mamka mě sem dotáhla, ať mi jako dají všechny velké písemky za celý rok, že kdybych je zmákla, jestli by mi devítku v zahraničí neuznali. Ona totiž právě zjistila, že na gympl nemůžu bez ukončené základky, ha ha. Taky jsem prošvihla přijímačky v březnu.“

Bára se zarazila. Nejdřív jí blesklo hlavou, že ona je na tom líp, protože smí v září do devítky, jako by chodila do osmičky v Čechách. Pak si ale uvědomila, co jí Marcela vlastně říká a co to pro ni musí znamenat. Vždyť v USA už byla v prváku na střední škole. A tady má vžum, proletět zpátky na základku.

„Mamka jim to ale vysvětlila,“ pokračovala Marcela. Bára si doplnila, že jim nejspíš vynadala. Anglicky to tetě Sylvě nešlo tak hladce, ale česky si to jistě užila.

„Písemky mi nedali,“ sdělovala Marcela. „Což mi nevadí, protože ani nevím, co se tady učili. A mamka mezitím vyšťourala, že bych mohla v srpnu dělat doplňovací zkoušky za devítku. Jenže to znamená, že…“

Marcela se dramaticky odmlčela a čekala, až se Bára zeptá, co to znamená. Bára si místo odpovědi konečně dosedla na svoji milovanou houpačku, opatrně, aby se to s ní, když za ten rok povyrostla, náhodou neutrhlo.

„… že budu přes prázdniny dohánět školní látku za celý rok jako nejubožejší šprtka,“ nadechla se Marcela. „A mamka – měla bys ji vidět. Je úplně ve svém živlu. Už rozhodila sítě a shání soukromé učitele.“

Bára se zkusmo rozhoupala a zároveň si pomyslela, že teta už se opravdu nadobro zbláznila. Učit se přes prázdniny, kdo to kdy slyšel? Navíc teta přece slibovala, že když pojedou do Ameriky, budou s Marcelou ve škole napřed, ne pozadu. Že by na to během školního roku zapomněla?

„Nechytí ani jednu rybu,“ usoudila Bára. „Přes prázdniny žádný normální učitel učit nechce.“

„Vsadíme se?“ opáčila suše Marcela.

K tomu se Bára raději nevyjádřila. Jen si pomyslela, že teta za prázdninovou výuku nabídne ohromnou sumu peněz a pak se někdo ochotný najde.

„JÁ mám ale PLÁN,“ prohlásila bojovně Marcela. „A proto ti volám, jenže ho nechci říkat do telefonu. Takže nikam nechoď a čekej na mě, protože já k vám jedu.“

„Jakej zase plán?“ hlesla otráveně Bára, ale na druhé straně už bylo ticho.

Bára se zachmuřila. Už zase si někdo myslí, že nemá dost vlastních nápadů… Sice se právě nechystala nikam jít, ale co kdyby si to zrovna teď rozmyslela?

No jo, ale zvědavá, co jí Marcela chce říct, asi trochu byla.

Možná i celkem dost.

Třetí

Čau, Julie

Marcela se zjevila až za celé dvě hodiny, aniž by poslala jedinou esemesku, kdy konečně dorazí. Bára se za tu dobu na nic nesoustředila, dokonce ani na pletí záhonů ne, i když to byla činnost příjemně ničivá. Byla z čekání čím dál otrávenější, protože se mohlo stát, že potom už nestihne jít za kámoškou Klárou.

Ta na rozdíl od Marcely dala vědět, že bude doma jen mezi čtvrtou a pátou. Později by ji sice mohla doprovodit na logopedii a na Víťovo cvičení, jenže to se Klára soustředila na brášku Víťu, a pokud se nenaskytlo něco abnormálního, jako třeba rozbitý výtah, kdy nemohly nahoru s vozíkem, Bára si připadala jako třetí kolo u koloběžky. Během cvičení musela Klára dávat pozor a všechno si zapsat, aby s maminkou věděly, jak to mají s Víťou trénovat doma. Kdyby se neřídily přesně podle instrukcí, mohlo by to Víťovi pohoršit, a z toho mívala Klára obavy a okousanou tužku. Bára plně chápala, že její kámoška klade brášku na první místo, ale stejně neměla ráda, když si připadala, že překáží. A zažít to hned první den po návratu, to snad raději ne.

Bára nahrnula bosou nohou vytrhaný plevel pod tavolníky, zakroužila od plotu k plotu, zabránila Hurikánovi, aby prohnal cizí zrzavou číču, co se bůhvíproč zjevila na jejich trávníku, nelítostně oškubala listí ze zlatého deště, a především pokukovala k sousední zahradě, jestli se tam náhodou neobjeví Martin.

Od loňského září, co ji navštívil společně s její rodinou v Chicagu, se dalo bez nadsázky tvrdit, že jsou kamarádi, kteří si vždycky mají co říct a které ani Atlantik nemůže rozdělit. Bára to za nic na světě nechtěla zkazit. Proto se Martina během jeho pobytu v Chicagu ani jednou nezeptala na jistou Martinu, s kterou začal chodit krátce před jejím odjezdem do USA. A všechno bylo super fajn! Tedy až na to, že Martin musel za čtrnáct dní zpátky domů.

Po návratu do Prahy reagoval na všechno, co Bára vyvěsila na sociální sítě. Občas jí poslal nějakou fotku, hlavně svého dobrmana Čoka, a připsal humornou příhodu, ve které často účinkoval její bráška Standa. Lajkování a korespondence vydržely, a když Bára cestovala domů, Martin si datum pamatoval a poslal jí legrační uvítací gif. Báru to strašně potěšilo. Jenže o to víc se netěšila na okamžik, kdy u sousedů na zahradě uvidí jistou dotyčnou. Co když si něco namlouvá a Martin s Martinou jsou za ten rok úplně nerozluční?

Kudrlinkatá Martina se tu zatím neukázala, ale to se může rychle změnit. Bára nasněžila naškubané lístky na zem a přinutila se odtrhnout pohled od sousedovic zahrady. Říkala si, že když bude smutná, nic tím nezmění, ale stejně se na Martinu netěšila. Navíc téhle holce je šestnáct a Báře jen čerstvých čtrnáct. Nemuset se na všechno dovolovat rodičů a mít občanku je dost velký rozdíl v životním stylu, to se nedá nic dělat.

Bára přátelsky mávla na Martinovu maminku, která oškubávala v truhlíku oschlé petúnie, a zahanbeně sklopila pohled na trávník. Jen aby nevypadala, že tu na Martina číhá.

„Čau, Julie, vyhlížíš Romea?“ zakrákoralo to zničehonic za Bářinými zády.

Bárou to leknutím cuklo. Proboha, nezaslechla to taky Martinova maminka? Snad ne, už mezitím doškubala a zmizela uvnitř.

Na trávníku se tu zjevila Marcela v kratinkých zlatých šortkách a neonově oranžovém svetru s nápisem I am a hopeless romantic. Vkus se jí v Americe nezměnil. Oblékat se v Chicagu do pěkných šíleností bylo spíš ještě snadnější než v Praze. Bára zrudla, ovšem ne kvůli tomu křiklavému svetru.

„Já jsem jenom…“ zablekotala.

Marcela netrpělivě zafuněla a obrátila oči v sloup.

„Tak mu to konečně řekni, ne? Že seš do něj zaláskovaná až po uši a co s tím jako hodlá udělat!“

„Prosím tě, drž klapačku, ty magore!“ vyděsila se Bára. Marcela dokázala být místy tak pubertální, jak by to od ní ani ona sama nečekala.

Čtvrtá

Chovej se normálně

Marcela zmlkla, i když ji Bára nepožádala právě vlídně. Složila se pozpátku do houpací sítě, až ve starém dřevěném stojanu nebezpečně zaskřípělo.

„Blbý je,“ pustila se do filozofování a kvákala tak hlasitě, jako by pořád byla v širé Americe na prérii, „že je to tvůj soused. Tak musíš být perfektní dvacet čtyři hodin denně, aby náhodou nezjistil, že jsi do něj úplně blbá. Ale stejně jsi tady na zahradě nápadná jako to… hroch na kluzišti. Hrošice.“

„Macku, prosím tě, dej si pohov,“ požádala tentokrát Bára. Raději by ji sice praštila čímkoliv, co měla po ruce, ale nechtěla ji dráždit. Kdyby si Martin měl myslet, že o něm Bára něco vykládá nebo si něco namlouvá, asi by se na místě hanbou propadla. Ostudou by se musela odstěhovat rovnou na Mars! Nebo zpátky do Amošky.

„Chovej se normálně,“ navrhla Marcela.

„Prosím tě, a co podle tebe dělám nenormálně?“ naježila se Bára.

„Zbožňování Martina Ducháčka ti leze na mozek,“ prohlásila Marcela.

Bára by tuhle osobu nejraději vysypala z houpačky rovnou do záhonu!

„Když já řeším, na čem jsem,“ přiznala Bára místo násilí. „Celou dobu od jeho návštěvy si píšeme, jenže nevím, jestli jen jako kamarádi nebo spíš jako…“

Bára by se nejradši kousla do jazyka. Teď se navíc prokecla… Marcela si snadno domyslí, že jí málem ujelo: jako lidi, co spolu časem začnou chodit. Bára to tak samozřejmě myslela, ale nemínila to prozradit.

Marcela si prořeknutí naštěstí nevšimla, nebo se rozhodla přejít ho bez komentáře.

„A co je na sítích?“

„Jak jako?“ nechápala Bára.

„Jak moc jsou Martin a Martina nerozlučná dvojka na insta a podobně,“ povzdychla si nad její nechápavostí Marcela.

„Nevím,“ přiznala Bára. „Jednou jsem to zkoušela zjistit, ale pak jsem si připadala jako stalkerka.“

Marcela si pobaveně odfrkla.

„Tvoje starosti bych brala,“ řekla a strčila si pohodově ruce za hlavu. „Fakt, skoro nechci věřit, že jsi stejná holka jako v Americe. Tam jsi zvládala jiné věci. A tady myslíš naprosto neprakticky a vytáčí tě soused, kterého znáš od školky.“

Bára si pomyslela, že Martina zná teprve od čtvrté třídy a že Marcele se to mluví, když sama žádný podobný problém neřeší. Její zazobaná rodinka sousedí s lesem a rybníkem, a ne s lidmi. O sousedských vztazích toho proto nemůže moc vědět.

Bára kradmo zalétla pohledem k plotu. Nikdo nikde, alespoň že tak.

„Poslechneš si ten můj geniální plán, nebo ne?“ dožadovala se Marcela.

„Tak to teda vybal,“ uvolila se Bára.

Poslechla by si třeba i tetin plán, jen když se bude deset metrů od plotu mluvit o něčem jiném než o Martinovi.

„Svačinááá…“ houkla mamka z kuchyňského okna, než Marcela stihla začít. Bára mávla na znamení, že jde, a hned vyrazila.

„Já ale nemám hlad,“ povykovala za ní Marcela, ale Bára se ani neohlédla.

Marcela je někdy fakt jako zabedněná. Vůbec nechápe, že není jediná osoba na světě, které tu může kručet v břiše.

Pátá

Standovo nové lego

Když Bára řachla naloženým tácem na stůl v altánu, pomyslela si spokojeně, jak je to u nich na zahradě fajn a jak se jí po tom stýskalo. Hortenzie nakvétaly a bylo znát, že letos se mamka bude mít čím chlubit. Tavolníky podél plotu bujely o sto šest a snášely se z nich mrňavé plátečky jako bílé konfety. Třeba ten Marcelin takzvaný nápad bude jen nějaká snesitelná blbůstka. Pak budou moct sedět, ládovat se dobrotami a obdivovat mamčinu kouzelnou zahradu.

Když Marcela uviděla, co Bára nese na podnose, překvapeně konstatovala:

„Tebe si teď doma fakt považují!“

A jak… Bářina mamka se od jejího příjezdu přímo překonávala. Nyní měla Bára na podnose mexické tacos, které pro ni mamka vyrobila navzdory nebezpečí, že se zdaleka nevyrovnají těm, kterých se Bára nemohla nabažit v Chicagu. Marcela je sice moc nemusela, ale přesto si teď jedno otevřela vidličkou, aby zjistila, co obsahuje.

„Za pokus to stálo,“ zhodnotila.

Bára přikývla s plnou pusou. Nebyly jako pravé mexické, to ani nešlo, ale chutnaly tak, jako že je zase doma.

Doma! Bára byla šťastná jak blecha, že kromě jejích chuťových buněk je v pohodě i všechno ostatní. Hned po příjezdu cítila, že se nic nezměnilo, nic zásadního. Vonělo to tu jako vždycky, vypraným prádlem a nepatrně králičinou. Jen v obýváku stálo místo menší knihovničky nové terárium, ve kterém bydlel leguán zelený. Bráška Standa jí hrdě oznámil, že když se mu po ní stýskalo nejvíc, mamka s taťkou mu koupili Šupinku. Šupinka byla ovšem víc pravěký netvor než náhrada za Báru, ale bylo fajn, že ani Standa se v zásadě nezměnil, tedy až na to, že od loňska vyrostl z veškerého oblečení, které ona znala.

Mamka se nechala slyšet, že tyranosaury má raději, protože včas vymřeli. Nicméně Šupince připravovala bohaté saláty ze zeleniny všech barev a kupovala vojtěškové tablety, aby byla zdravá a krásně zbarvená. Dle mamčiných slov tak jediná výhoda byla, že Standa konečně pochopil, že kvalita jídla nespočívá v tom, jestli dostane hranolky, a po vzoru ještěra začal jíst také zeleninu.

Šupinka už si na nový domov zvykla. Byla zvědavá a svým způsobem přátelská. Když se Standa přiblížil k teráriu, přilezla blíž a upřeně si ho prohlížela světlýma jantarovýma očima. Standa byl ze Šupinky také naprosto na větvi. Řekl Báře, že ji chtěl pojmenovat po ní, ale mamka mu to zakázala a taťka bohužel taky. Taťka každý den Šupinku vyndal z terárka, nosil ji po obýváku a drbal na zádech. Mamka to nošení nechtěla Standovi dovolit, aby ho Šupinka nekousla nebo nepráskla ocasem, ale taťka se Standou ji šidili.

Standa se doma od leguánky prakticky nehnul. Všude se chlubil, že má nové lego, a velice si užíval, když se ho někdo zeptal jaké. Ve škole se mu rapidně zhoršily psaní i počty: teď ho nejvíc zajímalo optimální terárium. Podařilo se mu vykoumat, jak umístit světla a termostat, aby v teráriu nebyla všude stejná teplota a Šupinka si mohla vybrat, jaká jí právě vyhovuje. Bára pověděla rodičům, že jestli Standa bude potřebovat neustálý přísun nových miláčků, aby zdravě rostl, jejich rodina nejspíš skončí s ledním medvědem ve vaně. Taťka odpovídal, ať si s tím nedělá hlavu, protože případně můžou Standu prodat do zoo. Prostě to nebral vážně, jak bylo jeho dobrým zvykem.

Bářinu Ameriku ale taťka kupodivu na lehkou váhu nebral. Když přijeli s mamkou a Standou na návštěvu, dost ji překvapil. Myslela, že dorazil její taťka-učitel, který to tam šmahem zhodnotí. Zjistila ovšem, že přísného pedagoga nechal taťka doma. V Chicagu se o všechno zajímal, jako by vážně objevoval Ameriku. Když se tomu Bára divila, sdělil jí, že si užívá, že pro jednou může být student. Až bude Bára dospělá, pochopí, jaký je to skvělý luxus.

Šestá

Blogerka

Bára moc nechápala, jaká krása spočívá v tom muset se i na dovolené učit, ale budiž. V Praze taťkova chicagská zkušenost nezůstala bez následků. V jeho škole mu hned po návratu svěřili suplování angličtiny v sedmém ročníku. Taťka řekl „napařili“, ale Bára měla dojem, že je polichocený a naprosto mu to vyhovuje. Brzy však zjistil, že nikdo není zapálený pro nepravidelná slovesa a že všichni chtějí zírat na YouTube nebo na cokoliv, při čem nebudou mozkové buňky příliš rušeny. Jenže taťka coby češtinář se prostě nedokázal smířit s tím, že většina žáků píše anglicky jako medvídek Pú. A tak si na ten pravopis Báře přes velkou louži hořce postěžoval. Myslel, že psaní je největší potíž v češtině, ale v angličtině je to taky úplná katastrofa. Jeden žák doopravdy napsal hany!

„Jsou dny, kdy ti vůbec nepomůže, že umíš napsat myslivec,“ odpověděla taťkovi škodolibě Bára citátem z knížky o miloučkém medvídkovi, co tak zbožňoval medík. A sedělo to, protože pravopisem se člověk s ostatními nedomluví. Bára se ve své americké škole musela nejenom dorozumět, ale ještě i fungovat ve školních předmětech. Pravopis ji při tom zvlášť netrápil. Civilizovaný jedinec má přece spell-check!

Jenže taťka, jak už měl ve zvyku, si nedal pokoj a snažil se situace šikovně využít. Požádal Báru, jestli by mu nenasbírala nějaké zajímavé americké materiály pro tu jeho novou sedmu. Když nad tím Bára kroutila hlavou a chtěla vědět, jestli se taťka nedomnívá, že její úkoly by byly pro českou sedmičku poněkud silné kafe, vymyslel novopečený pan angličtinář úlohu výhradně pro ni. Přál si totiž, aby pro své české spolužáky udělala blog o tom, co jí dělá v angličtině největší potíže! A prosím doprovodit videem v americkém prostředí, pokud možno na nějakém zajímavém místě.

Bára se taťkova nápadu nejprve tak zalekla, že mu dva dny vůbec neodpověděla. Takový úkol ještě k tomu, co všechno už musí… Ale blog… Byla by tím pádem blogerka, že ano…

Blogerka Bára Beránková, odbornice na americkou angličtinu, se s vámi podělí o své nejnovější zkušenosti z americké metropole. Welcome to Chicago, the happening city. To znělo o něco sympatičtěji než domácí úkol z angliny.

Proto Bára jednoho dne ve škole na obědě namířila očko kamery v mobilu na svůj zákusek a dala světu na vědomí: „This is a piece of cake.“ Zrovna si totiž vzpomněla, že když něco je piece of cake, znamená to zároveň, že to je hračka, jako snadné. Například, že blogovat je piece of cake. Dále Bára vytáhla z batohu autíčko, které jí bratránek Ivoš daroval pro štěstí, umístila ho vedle dortu a položila svému budoucímu publiku otázku: „Co mi dáte, když vám dokážu, že tyhle dvě věci nejsou totéž?“ A pak přidala vysvětlení a také pěkně praštěný příklad: eating a piece of cake is a piece of cake, ale spolknout kovové autíčko není hračka. Watch this: not a piece of cake!

Když Bára vyplivla dárek od Ivoška do dlaně – alespoň že se jím neudávila – věděla, že na blogování pro taťku kápla. Jakmile jí něco střeleného přijde na mysl, rychle to natočí, než to zase zapomene. Když ji nic dlouho nenapadne, napadne ji třeba Marcela, ha ha, a její praštěné křiklavé nákupy. Nebo jí prostě někdo něco poradí.

Blogování pro taťkovu novou třídu se opravdu rozjelo! Bára postupně zapojila skoro všechny známé, tedy až na tetu Sylvu, u níž se zatím nevyvinul jazykový cit ani smysl pro humor. Marcela jí ve své škole natočila několik prima rozhovorů, které sama vymyslela a zrežírovala. Bára ji samozřejmě chtěla uvést jako blogerku číslo dvě, ale Marcela velkoryse odmítla, protože hlavní nápad byl přece Bářin. A tak byla Bára v taťkově sedmičce docela slavná a všichni se na začátku jeho hodiny ptali, jestli bude blog.

Nápadů byla nakonec fůra. Navíc Marcela pomáhala. Stačilo se například zeptat: „Víte, co znamená tohle?“ a začít natáčet Marcelu, jak se snaží přeměnit zahradní židli v lehátko, ovšem naprosto nadarmo. Když se to Marcele stále nevedlo, otočila se do objektivu, zpocená, naštvaná, a na obličeji měla naplácanou modrou pleťovou masku. „Blue in the face,“ oznámila škodolibě Bára, „znamená česky, že vám něco nejde a máte toho plné zuby jako tady naše nadaná modelka.“

Vzápětí musela Bára prchnout, protože modrý obličej se přibližoval a netvářil se mile. No, dá se po takové názorné ukázce ještě někdy zapomenout, co znamená blue in the face?

Teď byl ale s blogováním konec, protože Bára byla zpátky v Dejvicích a v domácím prostředí se nelišila. Elvis has left the building. To se v angličtině říká, když něco skončí, většinou dost zajímavého. Elvis byl i v posledním Bářině blogu. Nápad dostala kámoška Elba, protože šla za Elvise na Halloween a vlastnila elvisovský kostým i s parukou. Elba převlečená za krále rokenrolu způsobila svým zjevením ve škole malou senzaci. Všichni se samozřejmě chtěli podívat, kdo měl praštěný den a dorazil takhle do školy. Tak vyšla Elviska po vyučování spolu s ostatními hlavním vchodem a za potlesku nastoupila do žlutého školního autobusu.

Sedmá

Skvělý prázdniny

„Elvis je fuč,“ postěžovala si nahlas Bára v Čechách doma na zahradě.

Marcela vzhlédla od talíře, kde příborem důkladně analyzovala stále totéž rozvrtané taco.

„Ale houbelec,“ prohlásila a rozhodla se konečně nabodnout na vidličku miniaturní kostičku rajčete. „Tak budeš blogovat o něčem jiném.“

„A o čem asi?“ naříkala Bára. „O Šupince, jak udělala šup, a dvě hodiny jsme ji dolovali zpoza radiátoru?“

„Tak nebudeš, no,“ žvýkala Marcela. „Stejně jsi z toho magořila, furt jen blog a žádnej spontánní život. Ale budeme mít prázdniny. Spolu, jako vloni.“

Bára zvedla pravé obočí, potom ještě levé.

„To si děláš srandu?“

„Jak srandu?“ urazila se sestřenice.

„No,“ zčervenala Bára, „ty se přece budeš učit, abys mohla po prázdninách na gympl, a já…“ Bára chtěla dodat, že jí se doučování netýká, jelikož půjde do devítky. Když bude potřeba, taťka jí pomůže s češtinou a dějákem, a zbytek nějak zvládne. Angličtinu má v kapse, v matice se uvidí.

Marcela se slitovala nad loudícím Hurikánem a vysypala mu svůj talíř pod stůl. Oprášila si dlaně a ušklíbla se:

„To určitě! To si maluje mamka, že se budu přes prázdniny učit jak magor, aby si náhodou někdo nemyslel, že jsem propadla. Ale to je vedle jak ta jedle, protože já půjdu klíďo do devítky. Ale nejdřív budu mít úžasný český prázdniny.“

Marcela se zatvářila důležitě a zalovila v tašce. Našla, co hledala, a rozložila před Báru barevný leták.

Bára se koukla, co to Marcelu tak zaujalo. Jeviště, fotky lidí v barevných kostýmech na něm a vzadu za kulisami opravdové stromy. Divadelní soubor Povodeň. Povodeň? Co to má jako být?

„To je jméno,“ vysvětlila ne zrovna příhodně Marcela. „Aby to působilo. Jinak je to normálka divadlo v přírodě.“

Bára přelétla očima text. Začínalo to hned začátkem července a trvalo to tři týdny, během nichž se táborníci měli učit mluvit, zpívat, tancovat, pomáhat mladším talentům. Ale taky se koupat v rybníce a pečovat o okolní přírodu.

„No pěkný,“ řekla nezúčastněně Bára. „Ale jsi si jistá, že je to pro tebe to pravý?“

Marcela do rybníka ještě nikdy nevlezla a o přírodu se taky moc nestarala, pokud nešlo třeba o to nastříkat se repelentem proti komárům.

„Já vím, co myslíš,“ odpověděla Marcela. „Ale když jsem si zvykla na Ameriku, zvyknu si i na to, že se třeba budu mýt v ledovým potoce.“

Bára pochybovačně loupla pohledem, ale Marcela se tvářila, že si toho nevšimla.

„Hele, vidíš to? Na konci budeme mít představení pro platící publikum. A budou nás tam jezdit učit opravdoví herci. Tady: profesionální lektoři připravují účastníky na jednotlivé složky herecké práce.“

„Prosím tebe,“ ušklíbla se Bára. „Vždyť je to někde na vystrkově. Bude se hrát leda pro lišky, co tam dávají dobrou noc.“

Marcela se na Báru překvapeně koukla. Zjevně ji ohromilo, že její sestřenice taky umí být negativní.

Bára klepla prstem na cenu vyvedenou graficky v rámečku.

„Tohohle sis všimla?“

„No právě že jo,“ řekla Marcela. „Když je to tak drahý, bude to asi i tak dobrý.“

„Za tolik tisíc pomáhat mladším talentům?“ shrnula Bára. „Je ti jasný, že je možný, že si na tom někdo namastí kapsy a my tam budeme dělat oddílové praktikantky? To se rovnou můžeme ujmout Standy a Ivoše u nás doma!“

Marcela zavrtěla zklamaně hlavou.

„Já doufala, že tě to nadchne.“

Bára pokrčila rameny. Fotky působily lákavě, příroda taky, ale rovnou nadšení?

„Nechceš tam náhodou jen proto,“ rozsvítilo se jí náhle, „aby ses nemusela od rána do večera šrotit, jak plánuje tvoje mamka?“

Marcela se usmála.

„Nebuď labuť. Když se nebudu chtít učit, nepomůže, ani když mě mamka k učebnicím přiváže.“

Báru napadlo, že jestli se Marcela se svojí mamkou zase začne hádat, nebude to nic pěkného. Kdyby Marcela začala dělat naschvály jako vloni, byla by to přímo mizérie. Ale musí to zase zachraňovat Bára? Tím, že pojede na prázdniny, které si sama nevybrala?

„Já jsem právě přijela domů,“ začala opatrně, „mamka s taťkou spíš potřebují, abych trochu pomohla, než abych zase hned někam zmizela. Šupinka je docela nářez, protože si ještě nezvykla na Hurikána. A stejně nemám herecký talent, hraní baví tebe. Spíš bych se tam ztrapňovala.“

„Hlavně že tady se vůbec neztrapňuješ,“ uchechtla se Marcela.

Bára němě vykulila oči. Jak to milá sestřenice myslí?

„Vážně věříš, že si toho nikdo nevšimne?“ řekla Marcela tím svým přezíravým otráveným tónem, který dokázal pěkně drásat nervy. „V jednom kuse číháš, jestli se nezjeví ten tvůj neskonale úžasný Martin. Záhon u jejich plotu už je rašeliniště, jak tam zaléváš pečená vařená. Místo rajčat budete mít rovnou utopence.“

Bára otevřela pusu, ale nezmohla se ani na slovo. Dobrovolně kropí mamce rajčata, co je na tom špatného? Marcela se do ní naváží kvůli mamčině zelenině, protože se nežene do nějakého praštěného divadla? Jak ví, že je skvělé? Co když je to doopravdy nuda za hodně peněz?

Bára vstala, přihodila na podnos Marcelin talíř, až to křachlo, a šla s ním domů.

Rajčata vodu potřebují, to si vyprošuje.

A koukat může, kam se jí zlíbí. Tomu se snad nejde vyhnout, aby občas omylem nezalétla pohledem k sousední zahradě. Má si zavázat oči, protože mají záhon přímo u plotu?

„Baruno, neblbni…“

Marcela jí nadběhla kolem rybízu a postavila se do cesty, div do ní Bára nevlítla i s tácem. Asi jí došlo, že s utopenci to přehnala. A protože měla Bára plné ruce, položila jí dotyčný leták na tác přímo pod nos a zamnula si ruce stylem prosím, prosím.

„Barčo, pretty please with sprinkles on top… Alespoň se na to ještě jednou mrkni…“

Osmá

Minidrak – a ten pes sežral botu

V kuchyni, kam doručila tác, našla Bára Standu a leguánku. Dřepěli pod stolem a měli tam společnými silami pěkně nastláno ze zbytků zeleniny a lega. Jakmile Standa uviděl Báru, vytáhl z kapsy mrkev a demonstrativně se do ní zahryzl. Asi čekal, že místo vynadání za ještěra na svobodě dostane pochvalu za konzumaci zeleniny. Ksakru, zelenina, kam se jen vrtne! Bára práskla tácem na linku a rozhodla se, že bude registrovat raději jen to, co se jí týká.

Ale bylo asi dobře, že Šupinka není pořád jen zavřená v terárku a zvyká si na lidi. Mamka sice neustále zdůrazňovala, že leguána smějí zvedat a nosit děti teprve od třinácti let, ale jestli to se Šupinkou někdo uměl dobře skoulet, byl to Standa. Taťku už chňapla do dlaně a prohryzla mu kůži, ale Standu ani jednou. S ním byla mnohem klidnější, což bylo s podivem, protože byl pěkný pošuk. Prohlížela si ho právě s hlavou na stranu a vypadala při tom vyloženě inteligentně. Nebo se možná chystala rafinovaně zaútočit na tu jeho mrkev.

„No, Stando,“ porušila náhle Bára své předsevzetí nevměšovat se. „Co tady dělá ten polštář?“

Standa přinesl polštář s pokémony přímo ze své postele a Šupinka si na něm hověla svým kulatým bříškem.

„Nerada leží na tvrdým,“ oznamoval. „Musíš ji rozmazlit, jinak tě nebude mít ráda.“ Zamyslel se a dodal snaživě: „Ona je z divočiny a musí se civilizovat.“

„Na mě jsou tihle ještěři moc velký nářez,“ přiznala Bára. „Četla jsem o nich na internetu a asi bych do toho sama nešla. Kde je Hurikán?“

„U tebe v pokoji,“ přiznal Standa.

„Zavřenej?“ lekla se Bára.

„Ne, jenom dveře,“ utěšil ji bráška.

Bára zpražila Standu pohledem a vyrazila do svého znovunalezeného malého království.

To si mohla myslet! Hurikán se na samotce nudil a našel si něco k ničení. Bára zvedla ožvýkanou bačkoru a důrazně citovala Hurikánovi Maxipsa Fíka: „Ten pes sežral botu.“

Hurikán svěsil provinile uši a očekával obvyklé kázání. Jenže Báře na oťapané bačkoře nesešlo. Katastrofa by byla, kdyby jí okousal koženou kabelu na židli. Hurikán se v podstatě zachoval jako chytrý pes.

„Já tě mám radši než ještěra,“ řekla mu povzbudivě a pohladila mu z každé strany jedno střapaté ucho. „A Standu to taky přejde, neboj. A zase bude mít všechny rád stejně.“

Moc jistá si tím nebyla, protože Standa byl posedlý, a spíš si dokázala představit, že bude chtít dalšího leguána nebo rovnou hada. Navíc mamka dala na vědomí, že podmínkou chování ještěra je perfektní péče, to znamená neustálá. Báře se do pečování moc nechtělo, ale už byla rozhodnutá Šupinku nenaštvat, obzvlášť na procházce. Byla pěkně ozubená a drápy se leguánům nezkracují, protože v přírodě lezou po stromech, jak ji poučil Standa. Alespoň že si sám bral palčáky. Občas, když si na to vzpomněl.

„Baruno!“ ozvalo se poroučivým hlasem zdola. „Můžeš přinýst ze zahrady nějaký pampelišky? Hodně tlustý, jo? Šupinka má hlad a nechce do terárka!“

Bára se znovu sehnula a pohladila Hurikána. Měkoučký, heboučký, jak může Standa šílet po takovém miniaturním drakovi?

„Ono mu to nedochází,“ vysvětlila Hurikánovi. „Myslí si, že všichni jsou tak zfanfrnělí jako on.“

Bára vzala Hurikána s sebou na zahradu. A protože byla kamarádka, natrhala pampelišky na místech, která čtyřnohý kamarád nechodil očurávat.

Marcela už v altánu neseděla. Ale v mobilu byla nová, docela dlouhá esemeska:

Sorry. Ale někdo ti musel říct, že se chováš TRAPNĚ, tak buď ráda, že jsem to byla já. Čau, jedu domů.

Bára zprávu vymazala. Nikdo jí nic říkat nemusel, protože se samozřejmě zásadně neztrapňuje. To by se Marcele tak hodilo. No, ale když je ta obluda pryč, alespoň stihne zajet za Klárou.

Jen tak mimochodem zapátrala pohledem v sousedovic zahradě, která byla bohužel pořád prázdná, a zašla s čerstvým lupením do domu.

Devátá

Třeba tak moc nevyroste

Bára ještě honem zašla nakouknout k mamce do aťásku, kdyby potřebovala, ať cestou domů něco nakoupí. Snad ji ke Kláře pustí a nehodí jí na krk Standu s leguánkou.

Mamka seděla u psacího stolu, na hlavě měla našikmo posazený bílý turban a soustředěně kreslila. Sněhobílý turban jí přivezla kamarádka z Maroka. Tvrdila, že ho na tomtéž místě nechala očarovat od vědmy, aby každý, kdo si ho nasadí, dostával skvělé tvůrčí nápady. Mamka tu kreaci opravdu občas nosila a taťka si ťukal prstem na čelo a chtěl vědět, jestli té kravině s marockou vědmou vážně věří. Mamka odpovídala pokaždé stejně: na kraviny ona nedá, ale dobrým kámoškám věří na slovo.

„Ano?“ vzhlédla teď v tvůrčím turbanu. Ano s otazníkem znamenalo spíš ne. Jak to, že vždycky vytušila, když se někdo blížil s problémem? Kdyby jí Bára přišla nabídnout kafčo s kremrolí, mamka by to poznala taky.

Aby se jí mamka z konverzace nějak nevyvlékla, Bára pro jistotu rovnou spustila, že jestli to náhodou neví, všechno se u nich točí kolem nového a pěkně mlsného člena rodiny; právě byla na zahradě sbírat pampeliškové lupení. Je mamce vůbec známo, že Standův nový miláček-plaz může dorůst až délky 180 centimetrů, tedy včetně ocasu, a že pak bude potřebovat vlastní místnost?

Mamku by momentálně nezajímalo, i kdyby Šupinka dorůstala do velikosti opeřeného jutyrana. Kreslila, nebo spíš rýsovala, jakýsi výjev z budoucnosti. Očividně se jednalo o ilustraci k nějaké fantasy knížce. Hlava fantasmagorické bytosti podezřele připomínala Šupinčinu tlamu.

„Vyklidíme komoru vedle Standova pokoje,“ navrhla nevzrušeně a dávala si záležet na ostnatém hřebínku. „Stejně to harampádí, co tam je, nepoužíváme. A je tam okýnko na zahradu.“

Bára se skoro zasmála. Její naivní maminečka.

„Mami,“ oznámila zvesela, „leguáni potřebují přes dvacet stupňů, a to jenom přes noc, přes den kolem třiceti. A v komoře není ani topení. V zimě se tam dá akorát tak bruslit.“

„Tak tam šoupneme Standu a leguán bude bydlet u něj,“ kontrovala tvrdě mamka a odšroubovala si jiné pero. Prohlédla si špičku proti světlu a pokračovala v precizním kreslení.

Bára mlčky užasla. Co se to s mamkou stalo? Tedy ne že by dřív bývala vždycky perfektně zorganizovaná, ale že by byla doslova nepřipravená? To je skoro nezodpovědné, ne?

„Třeba tak moc nevyroste,“ pípla najednou bojácně do ticha.

„Stanďula?“

„Leguánka…“

„To si piš, že vyroste,“ potvrdila nelítostně Bára. „Protože Standa se o ni stará jako o mimino, ta bude prospívat. Mami, proč jste mu ji vlastně koupili?“

„Školní psycholog,“ odvětila úsporně mamka. Potom vysvětlila, že na jeho radu mají podporovat Standovy zájmy, aby se učil. Jinak se ve škole učit nebude. Motivují ho jedině zvířata.

Bára šokovaně zavrtěla hlavou.

„Mami, ale leguána!“

„Když já jsem hrozně nechtěla tu tarantuli,“ pípla mamka.

Báře to najednou docvaklo. Zaklonila hlavu a páni, takhle parádně se už dlouho nahlas nenasmála. Mamka to prostě a jednoduše nedomyslela! Nechtěla mít doma chlupatou tarantuli a neprozřetelně schválila leguánku! Možná si ji spletla s agamou vousatou nebo rovnou s gekonem. S půlkilovým gekončíkem nočním!

„Věnovala bych ji zadarmo nějakému chovateli,“ špitla mamka, „i s terárkem a s těmi příšerně drahými lampami. Jenže Standa by to asi nepřežil.“

S tím se nedalo nesouhlasit. Báře bylo najednou mamky dost líto. Neudělala si předem domácí úkol, a tak neví, co leguán zelený obnáší. A teď to má chudinka spočítané, a možná na dvacet let. Tak vysokého věku se totiž mohou dožít správně chovaní leguáni.

Bára šla k mamce a položila jí paži kolem krku.

„Mami, to nějak zvládnem. Hele, Standa se nabaží a leguáni jsou lenoši, když si zvyknou na dobrý bydlo. A žrouti to jsou, zabaví se jídlem, zírají z okna, prostě mají veget. Hlavně už Standovi nekupujte nic dalšího.“

„Myslíš?“ zvedla mamka s nadějí unavené oči.

„Jasně,“ kývla sebevědomě Bára, „já pomůžu a taťka taky. Pomůžu ti se vším celé prázdniny. Budeš mít naprostou pohodu, uvidíš. Můžeš třeba ilustrovat encyklopedii.“

Bára nechápala, proč to vůbec říká, proč se dobrovolně uvazuje na celé léto k leguánovi, za něhož nemůže a který jí není zvlášť sympatický, ale už to bylo venku.

„Jenomže babička,“ fňukala dál mamka, jako by si nevšimla, že Bára právě přinesla naprostou životní oběť, „k nám nechce chodit. Už měsíc u nás nebyla. Že se Šupiny bojí. A asi taky štítí, já nevím, ona myslí, že je slizká. Ale není vůbec, jenže babička mi to nevěří. Nemůžeme ani naplánovat dovolenou, protože se na ni odmítá jenom přijít podívat, natož se o ni starat.“

To bylo vážné. Bez babičky by to u nich nešlo, hlavně když byl někdo nemocný nebo když se někam jelo. A navíc chudák babička, přece nebude pořád jen chodit na návštěvu k tetě Sylvě. To by jí Bára teda nepřála!

Navrhla, že s babičkou zkusí promluvit, a mamka přikývla. Měla ale podezření, že mamka nevěří, že s ní něco zmůže. Babička uměla být tvrdohlavá jako beran, znamení, ve kterém se narodila, to bylo v rodině dobře známo.

Tak mamka už jen Báru požádala, ať cestou domů koupí polotučné mléko. Jo, a v chovatelských potřebách vojtěškové tablety pro Šupinku. A náhradní zářivku do UV lampy, aby se jim hezky vybarvila.

Desátá

Vydýchaný vzduch

Bára pro jistotu nejprve oběhla mamčiny nákupy, aby se potom nemusela honit těsně před zavírací dobou. Pořád ji dost bavilo, že se může svobodně pohybovat a dojít si samostatně, kam chce. To byla jedna věc, která byla v Americe nemožná. Všude ji musel někdo dovézt autem, protože tam nebyla tak hustá síť veřejné dopravy. Pokud jí ráno ujel školní žluťák, další autobus už nejel. Nebo až nazítří ráno. Ale tady si mohla, za denního světla, jít kam chtěla a kdy chtěla.

Když Báru v americké škole učitelka angličtiny požádala, jestli by nevybrala nějaký film pro děti, podle něhož by si její současní spolužáci mohli představit život v Čechách, nemohla na nic univerzálního přijít. Když už se musela pro něco rozhodnout, vybrala narychlo ukázku z Lucie, postrach ulice. Byl to sice letitý film o malý holce, ale asi pořád hezký. Někteří spolužáci se docela pozorně dívali celých dvacet minut, i když nerozuměli dialogům, a pak se Báry ptali, jestli všechny děti v Čechách mají tolik svobody. Ta se nad tím zamyslela a musela konstatovat, že asi jo, do velké míry mají, i když Lucie je samozřejmě fikce. A měla radost, že tak dobře vybrala, protože její spolužáci si všimli něčeho, co se jim na českém prostředí zamlouvalo.

Teď Bára vyskočila z tramvaje s pocitem, že je volná jako ptactvo. Blížila se ulicí ke Klářinu domu tak spokojeně, div u toho netancovala. Strašně se na kámošku těšila. Naposledy se viděly o Vánocích, než Bára odletěla zase zpátky do Chicaga s mrazivými větry. A to bylo před kolika… před pěti měsíci!

Na výtahu v Klářině činžáku opět visela cedule „Mimo provoz“, ale Bára vyběhla po schodech jako namydlený blesk. Vzpomněla si při tom, že Američané říkají namaštěný blesk. Teda fuj, namydlený je hezčí! Bára zazvonila u Klářiných dveří a těšila se tak intenzivně, až z toho měla v břiše vířivku. Jenže vířivka se rychle uklidnila, protože otevřela nějaká cizí holka.

„Čau,“ řekla a koukala se někam nad Bářinu hlavu. „Klára vypouští pračku.“

Bára byla přítomností neznámé osoby tak zaskočená, že se ani nezeptala, jestli se znají. No, dalo se předpokládat, že ta holka ví, kdo je, když se předem ohlásila esemeskou. To jen Bára netuší, kde se tady tahle nevlídná osoba vzala. Ještě jednou se na ni zvědavě koukla a šla rovnou za Klárou do koupelny.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bára krotí divadlo.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.