Gordon Livingston

PŘÍLIŠ BRZY STARÝ, PŘÍLIŠ POZDĚ MOUDRÝ

TŘICET PRAVD, KTERÉ JE NUTNÉ ZNÁT

Copyright © 2004 by Gordon Livingston

Foreword copyright © 2004 by Elisabeth Edwards

This edition published by arrangement with Da Capo Lifelong Books, an imprint of Hachette Books, an imprint of Perseus Books, LLC, a subsidiary of Hachette Book Group, Inc., New York, New York, USA.

Translation © Viktorie Košnarová, 2006, 2012

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2021

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-342-3 (ePub)

ISBN 978-80-7593-343-0 (mobi)

Mým pacientům,

kteří mě naučili většinu toho, co je v této knize.

A také Clare,

která mě z nepochopitelných důvodů miluje.

Předmluva

Elizabeth Edwardsová

Úvod

V posledních osmi letech byl Gordon Livingston jedním z nejdůležitějších lidí v mém životě, ačkoliv jsem se s ním osobně setkala pouze jednou. Ani jeden z nás není mladý, přesto využíváme dobrodiní moderní komunikace. Setkali jsme se na internetu na stránkách rodičů, kteří přišli o děti. On a ještě hrstka dalších mi velmi pomohli, když mi zemřel syn. Tito lidé chápali, do jaké propasti se řítím a jak marně – a někdy spíš váhavě – se pokouším zachytit a zbrzdit ten pád.

Nedokážu vyjádřit, jak mi tehdy pomohla Gordonova klidná výmluvnost. A přitom sám Gordon utrpěl tuto ztrátu dvakrát. Měla jsem to štěstí, že jsem směla čerpat z jeho nelítostné přímočarosti i všeobjímajícího soucitu. Gordon nekázal ani nesoudil; objasnil mi mé postavení, takže jsem lépe chápala sebe i okolní svět, a pak mi ukázal římsy a úchyty, po nichž jsem se znovu vyšplhala do produktivního života.

Za ta léta jsem zjistila, že nezáleží na tom, zda spadnete do hluboké propasti, nebo spíš jako Alenka do říše divů – „Jsem příliš malá, jsem příliš velká, nic není, jak by mělo být“ –, Gordonův rozvážný hlas vyslovující moudra daleko větší, než k jakým by ho opravňoval jeho výjimečný život, vás z ní vytáhne. Tato kniha poskytne čtenáři představu, jakým štěstím pro mě bylo moci mu být v uplynulých osmi letech nablízku. Je to kniha, po které může sáhnout, kdykoli potřebuje rozumnou radu, právě tak jako já sahám po šanonu nadepsaném „Gordon“ – sbírce dopisů a e-mailů –, když toužím po hlase, který mě uklidní, dodá mi naději, a přitom se nepodbízí. Protože on dobře ví, že s námi život zatočí podle svého a nám nezbývá, než se po té hrbolaté cestě kodrcat dál. Jednou mi napsal: „Vím jen to, co cítím a v co doufám.“ Toto klasicky skromné vyjádření je pro Gordona typické. On totiž navíc ví, co cítím a v co doufám já a co cítíte a v co doufáte vy – a které z těch citů jsou upřímné a která z těch nadějí je dosažitelná. Gordon, který je rovněž pilotem, k tomu doplnil: „Doufám, že až se na ukazateli objeví rychlost šedesát mil, budu moci zatáhnout za knipl a letadlo se vznese. Nejméně stokrát jsem si nechal vysvětlit, jak to funguje. Bernoulli se náhodou nemýlil. Přesto mi to pokaždé připadá jako zázrak.“ Jsou to pravdivá slova, protože Gordonovi se – přes všechny kruté životní zkušenosti – podařilo zachovat si víru a lásku k nevinným, nedotčeným.

Když čtu jeho eseje, vybaví se mi upoutávka na televizní seriál o sebezdokonalování. „Vaši přátelé vám to neřeknou…, ale my ano, protože nejsme vaši přátelé.“ Možná že právě tohle skuteční přátelé dělají: říkají nám tvrdá fakta, která musíme znát, abychom byli silnější, lepší, velkorysejší, odvážnější, laskavější. To, co Gordon říká, není vždy příjemné. Pro vaše dobro vás vytáhne z pohodlného křesla, v němž se chystáte sledovat televizi. Jedním dechem vám připomene, jak málo věcí můžete opravdu kontrolovat, a zároveň vás upozorní, že si nikdy nesmíte nechat vzít možnost vlastní volby. Ukazuje správnou cestu jako dobrý rodič – rukou v sametové rukavičce.

Gordon a já pocházíme z rozdílného prostředí a na mnoho věcí pohlížíme z odlišného úhlu. Přestože se někdy neshodneme – dokonce i v některých věcech obsažených v této knize –, oceňuji, jak přesvědčivě se vyjadřuje bez zarytosti a hulvátství, příznačných pro tolik našich současníků. A pokud spolu někdy nesouhlasíme – k mé lítosti –, dokáže velmi obratně argumentovat.

Velmi mě potěšilo, že jsem dostala příležitost napsat tuto předmluvu a představit Gordona Livingstona těm, kdo dosud neznají jeho kouzlo. Nejvíc ze všeho jsem však vděčná za to, že mohu zopakovat slova jeho syna Lucase, který v šesti letech umíral, poté co kostní dřeň, kterou mu daroval jeho otec, nedokázala způsobit onen zázrak, v nějž oba doufali. „Miluji tvůj hlas.“

Vášnivá ochránkyně dětí a skvělá advokátka Elizabeth Edwardsová je angažována v mnoha společenských a dobročinných aktivitách včetně March of Dimes (Pochodu desetníků), rady Univerzity Severní Karolíny, a Fondu Wadea Edwardse. Je provdaná za Johna Edwardse, s nímž měla čtyři děti: Wadea, který zemřel v roce 1996, Cate, Emmy Claire a Jacka.

Příliš brzy starý,

příliš pozdě moudrý

1.

Pokud mapa nesouhlasí s terénem, je chybná

Kdysi před mnoha lety jsem byl mladým poručíkem 82. výsadkové divize a pokoušel jsem se zorientovat v terénu ve Fort Braggu v Severní Karolíně. Jak jsem tam tak stál a studoval mapu, přistoupil ke mně můj četař. „Zkoušíte najít naši pozici, poručíku?“ zeptal se. „Ano, ale podle mapy má být támhle nějaký kopec, a já ho nevidím,“ odpověděl jsem. „Pane,“ prohlásil, „pokud mapa nesouhlasí s terénem, je chybná.“ Už tenkrát jsem pochopil, že jsem se právě dozvěděl hlubokou pravdu.

Za ta léta, kdy jsem poslouchal lidské příběhy, zvláště ty, v nichž se nic nedařilo, jak by mělo, jsem zjistil, že naše životní pouť sestává ze snahy sladit mapu v našich myslích s terénem, po kterém kráčíme. V ideálním případě k tomu dochází v průběhu našeho dospívání. Rodiče nás učí na příkladech ze své vlastní zkušenosti. Naneštěstí těmto lekcím jen zřídka věnujeme patřičnou pozornost. Na životech rodičů také často vidíme, že nám mohou nabídnout jen málo poučení, a tak své znalosti většinou získáváme bolestivou cestou pokusů a omylů.

Podívejme se například na důležitý životní úkol, při jehož plnění většina z nás dobrou radou nepohrdne – a sice získávání (a udržení) životního partnera. Skutečnost, že více než polovina manželství končí rozvodem, svědčí o tom, že tento úkol neplníme zrovna dobře. A o opaku nás obvykle nepřesvědčí ani vztahy našich rodičů. Jen málo lidí, které znám, uspokojuje to, čeho byli svědky ve svazcích svých rodičů, přestože tyto svazky vydržely celá desetiletí. I ti, jejichž rodiče zůstávají spolu, daleko častěji popisují jejich vztah jako nudné či konfliktní soužití, které je sice výhodné ekonomicky, ale postrádá vzrušení a citové naplnění.

Je patrně nemožné přepokládat, jak bude někdo vypadat za pět let, natož za padesát, a jak moc se nám bude zamlouvat, takže se musíme smířit s tím, že se společnost vyvíjí v jakýsi druh sériové monogamie, že se lidé časem mění a že je naivní očekávat, že naše mladistvé lásky vydrží. Problém je v tom, že sériová monogamie není nejvhodnějším prostředím pro výchovu dítěte, protože nepřináší stabilitu a bezpečí, jakou dítě potřebuje, aby mohlo začít rýsovat své mapy světa.

Co tedy potřebujeme znát, abychom se rozhodli, zda je někdo vhodným kandidátem na celoživotní partnerství? Jedním ze způsobů možná je snažit se co nejpřesněji určit, kdo pro takový úkol vhodný není. K tomu musíme nejprve něco zjistit o jeho charakteru.

O charakteru obvykle uvažujeme tím nejpovrchnějším způsobem. Když chceme vyjádřit, jak je někdo přitažlivý a zábavný, řekneme: „Je velmi osobitý.“ Ve skutečnosti tato charakteristika zahrnuje náš vlastní způsob myšlení a citů a naše vztahy k jiným lidem. Většině z nás je jasné, že se lidé liší jistými znaky, například introverzí, zálibou v detailech, snášením nudy, snahou pomáhat, rozhodností a spoustou dalších vlastností. Většina lidí si však neuvědomuje, že vlastnosti, jichž si vážíme – laskavost, tolerance, věrnost –, nejsou příliš běžné. Existují jako konstelace „znaků“, jež jsou rozpoznatelné a relativně stabilní.

Méně žádoucí charakterové vlastnosti, jako je vznětlivost, sobectví, zloba, se často objevují v typických spojeních. Mnoho těžkostí v navazování a udržování vztahů pramení z toho, že nejsme schopni – jak v sobě, tak v jiných – odhalit právě ty vlastnosti, které z jedince činí nevhodného kandidáta pro úspěšný vztah.

Psychiatrie si dala práci s kategorizací poruch osobnosti. Často si říkám, že by se tato část diagnostické příručky měla nazývat „Lidé, kterým je lépe se vyhnout“. Spousta charakteristik, které tato příručka obsahuje – teatrální, narcistní, závislý, nenormální a tak dále –, je vlastně soupisem nepříjemných osob: podezíravých, sobeckých, nepředvídatelných, vykořisťovatelských. Před takovými lidmi vás vaše matka varovala. (Naneštěstí je někdy ona sama právě taková.) Jen málokdy se vyskytují v čisté formě popsané v příručkách, ale pokud se je naučíte rozeznávat, ušetří vám to mnoho bolesti.

Domnívám se, že stejně užitečný by byl i seznam ctností, popisující vlastnosti, jež bychom v sobě měli pěstovat a po kterých bychom měli pátrat u našich přátel a milenců. Na prvním místě tohoto seznamu by byla laskavost, ochota obětovat se pro druhé. Tato nejžádoucnější z ctností ovládá všechny ostatní včetně schopnosti empatie a lásky. Stejně jako jiné formy umění ji lze jen těžko definovat, ale pokud je přítomna, vycítíme to.

Právě takovou mapu bychom si rádi vykreslili v našich myslích: spolehlivého průvodce, který nám umožní vyhnout se lidem, kteří nejsou hodni naší důvěry a času, a obejmout všechny, kdo toho hodni jsou. Nejlepší způsob, jak zjistit, že naše mapa je chybná, je pocit smutku, hněvu, zrady, překvapení a dezorientace. Jakmile se tyto pocity vynoří, je záhodno vzít v potaz naše mentální navigační přístroje a opravit chybu, abychom nezabředli do chybných vzorců lidí, kteří se nedokážou poučit z bolestných zkušeností.

2.

Jsme to, co děláme

Lidé za mnou často přicházejí pro léky. Trápí je jejich smutná nálada, únava a ztráta zájmu o věci, které je dříve těšily. Mají potíže s usínáním, nebo by naopak spali neustále; ztrácejí chuť k jídlu, nebo by pořád jedli. Jsou podráždění a přejí si, aby byli mrtví. Nevzpomínají si, že by kdy byli šťastní.

Naslouchám jejich vyprávění. Každé je samozřejmě jiné, ale některá témata se objevují znovu a znovu. I jiní členové jejich rodin žijí podobně depresivním způsobem. Vztahy, ve kterých nyní žijí, jsou buď konfliktní, nebo chladné, bez vášně a intimity. Jejich dny jsou plné rutiny: neuspokojivé zaměstnání, málo přátel, nuda. Připadají si odříznutí od všech radostí, z nichž se těší ostatní lidé.

Říkávám jim toto: Dobrá zpráva je, že máme účinné léky na depresi; špatná zpráva je, že medikamenty vám štěstí nepřinesou. Štěstí není pouhá nepřítomnost zoufalství. Je to pozitivní stav, v němž jsou naše životy smysluplné a radostné.

Medikace sama o sobě často nestačí. Lidé se také musí podívat na svůj způsob života a pokusit se ho změnit. Pořád hovoříme o tom, co chceme, co máme v úmyslu. Tato přání a sny nám jen zřídkakdy dokážou zlepšit náladu. Nejsme to, co si myslíme, co říkáme nebo jak se cítíme. Jsme to, co děláme. A naopak, druhé lidi musíme soudit podle toho, jak se chovají, ne co slibují. Toto prosté pravidlo nám pomůže vyhnout se mnoha nedorozuměním a bolestem, které kazí mezilidské vztahy. Topíme se ve slovech, z nichž je mnoho lživých, jimiž balamutíme sebe i své okolí.

Kolikrát se budeme cítit zrazeni a žasnout nad nesouladem mezi slovy některých lidí a jejich činy, než se naučíme věnovat větší pozornost právě činům? Většina bolestí, které nám život přináší, plyne z toho, že nevěnujeme dostatečnou pozornost tomu, jak se lidé, o něž máme zájem, chovali v minulosti. Chování v minulosti je nejspolehlivějším ukazatelem chování budoucího.

Woody Allen jednou prohlásil: „Osmdesát procent času v životě se předvádíme.“ Předvádíme odvahu tisíci drobnými způsoby, jimiž plníme své závazky nebo zkoušíme nové věci, které by nám mohly zlepšit život. Mnozí z nás se bojí riskovat a dávají přednost nevzrušivému, předvídatelnému opakování. To vysvětluje tu ohromující nudu, která charakterizuje náš věk. Horečné pokusy tuto nudu překonat na sebe berou podobu žízně po zábavě a vzrušení, která nakonec postrádá smysl. Nejvíc nás zatěžuje otázka „Proč?“ Proč tu jsme? Proč žijeme tak, jak žijeme? Proč se namáháme? Smutná odpověď zní: „Proto.“

Obecně dostáváme nikoli to, co zasloužíme, nýbrž to, co očekáváme. Zeptejte se úspěšného odpalovače v baseballu, na co myslí, když odpaluje, a uslyšíte něco jako: „Pošlu tu věc na místo!“ Namítnete-li, že i nejlepší odpalovači pošlou dva ze tří míčů do autu, každý dobrý hráč řekne: „Jo, ale tohle je moje příležitost.“

Štěstí sestává ze tří věcí: mít co dělat, mít koho milovat a mít na co se těšit. Zamyslete se nad tím. Máme-li užitečnou práci, oporu v životním partnerovi a příslib potěšení, jen těžko můžeme být nešťastní. Termínem „práce“ označuji jakoukoliv činnost, placenou či neplacenou, která člověku vnuká pocit osobní důležitosti. Může to být i koníček, který dodává našemu životu smysl. Lidé dokážou najít potěšení i smysl třeba na golfovém hřišti či u bridže, což je hold rozmanitosti lidského života. Jen považte, jaké by vznikly dopravní problémy, kdyby se nám všem líbily stejné věci.

Domnělé potíže při definování „lásky“ se hodně přehánějí. Protože původ tohoto citu je v podstatě záhadný (Proč miluji tuto osobu, a ne někoho jiného?), předpokládá se, že nelze vyjádřit slovy, co to znamená někoho milovat. Co byste řekli této definici: Někoho milujeme, když se jeho touhy a přání pro nás stanou stejně důležitými jako naše vlastní. V ideálním případě ovšem se náš zájem o blaho toho druhého nerozlučně spojí s tím, co si přejeme sami pro sebe, nebo je dokonce převýší. Když pomáhám lidem, aby se rozhodli, zda někoho opravdu milují, ptám se jich: „Dali byste se místo té osoby zastřelit?“ Zní to možná přehnaně, protože jen málokdo musí čelit takové oběti a nikdo nemůže s určitostí vědět, zda by jeho pud sebezáchovy nebyl v rozporu s láskou k někomu jinému. Pouhá představa takové situace však obvykle objasní povahu naší náklonnosti. Počet lidí, pro něž bychom byli ochotni se obětovat, je velmi omezený: naše děti – zajisté; náš druh nebo družka či jiná milovaná bytost – možná. Pokud však takovou oběť neuvážíme, jak můžeme předstírat, že je milujeme? Cit lásky či jeho nedostatek projevujeme v běžném životě zejména množstvím a kvalitou času, který určitým lidem věnujeme.

Lásku dáváme najevo chováním. Definujeme, kdo jsme a o co či o koho stojíme, nikoli svými sliby, nýbrž svými činy. Znovu a znovu na to lidi upozorňuji. Patříme k verbálnímu druhu a slova používáme jak k vysvětlování, tak i ke zradě. Nejhorších zrad se pochopitelně dopouštíme sami na sobě. Věříme věcem, které jsou úzce spojeny s našimi niternými potřebami – například snu o dokonalé lásce, lásce, kterou nám může poskytnout jedině dobrá matka. Díky této touze snadno podléháme nejhoršímu sebeklamu a zklamání, poddáváme se iluzi, že jsme konečně našli bytost, jež nás bude nekonečně milovat takové, jací jsme.

Když nám tedy právě tohle někdo tvrdí a říká ona slova, která tolik toužíme slyšet, jsme náchylní přehlédnout i chování, které s jeho slovy neladí. Když slyším: „Dělá neuvážené věci, ale já vím, že mě miluje“, obvykle se zeptám, jestli je možné úmyslně zranit milovanou bytost. Udělali bychom něco takového sami? Můžeme milovat náklaďák, který nás přejel?

Pravá láska po nás dále vyžaduje ochotu bezpodmínečně se druhému podřídit. Z toho plynoucí riziko je zřejmé. Koho z nás nedrásá v srdci pomyšlení na chybu v posouzení člověka, jemuž jsme důvěřovali? Tato rána bývá zdrojem mnoha cynických názorů na lásku, které brání navazování vztahů, a vede k soutěživým hrátkám, jež nás zbavují vzájemné důvěry.

Lidé často střídají dva extrémy, samotu se sebeklamem. Naděje na štěstí leží kdesi uprostřed. Koneckonců nárok máme jen na to, co jsme sami ochotni poskytnout. Právě proto je rčení, že náš životní partner je takový, jakého si zasluhujeme, pravdivé a naše nespokojenost s ostatními odráží naši vlastní omezenost.

3.

Je těžké logickou cestou odstranit nelogickou myšlenku

Zvlastní zkušenosti vím, že terapeuti ztrácejí mnoho času zkoušením přesvědčit lidi, aby upustili od nesmyslného, nepřizpůsobivého a nelogického chování. Představte si třeba takovouto situaci: Manžel se vrátí z práce a první slova, která vypustí z úst, znějí: „Tady je binec.“ Děti se rozprchnou a manželka, která se právě vrátila z práce a cestou vyzvedla děti, se rozzlobí. Večer začíná špatně. Po vyslechnutí této historky terapeut podotkne, že není nejlepší na konci dlouhého dne kritizovat unavenou manželku. Všichni s ním souhlasí, ale nic se nezmění, neboť se kritizuje něco jiného. Oba manželé jsou dále nešťastní a nespokojení jeden s druhým a konflikt mezi nimi pokračuje.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Příliš brzy starý, příliš pozdě moudrý.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.