NEBUĎTE ZA HA*ZLA

Die Kunst, kein Arschloch zu sein

Copyright © 2020 by Knaur Verlag.

An imprint of Verlagsgruppe Droemer Knaur GmbH & Co. KG, Munich

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Vladimír Čadský, 2021

Cover © Kreativní bojovníci s. r. o., 2021

© DOBROVSKÝ s. r. o., 2021

www.nasenakladatelstvi.cz

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-0870-3 (ePub)

ISBN 978-80-277-0871-0 (mobi)

ANJA NIEKERKEN

NEBUĎTE

ZA HA*ZLA

Zůstaňte v klidu, ať se rozčilují jiní

OBSAH

PŘEDMLUVA

1 DŮSTOJNOST

2 RESPEKT

3 SOUCIT

4 FAIR PLAY

5 ODPOVĚDNOST

6 MOC

7 SEBEREFLEXE

8 MORÁLKA

9 OTEVŘENOST SVĚTU

10 ODVAHA

11 PRAVDA

12 SEBEOVLÁDÁNÍ

13 HUMOR

14 SEBE-VĚDOMÍ A BYTÍ

DOSLOV

PODĚKOVÁNÍ

LITERATURA

PŘEDMLUVA

Být a zůstat hloupý

Když jsem chodila do páté či šesté třídy, existovaly ještě památníčky s básničkami. Nikoli tyhle nové módní knížky přátel, které se jen vyplňují. Ty se tehdy právě objevily, ale my jsme dávali přednost staromódním albům s básničkami. Napsali jste tam nějakou chytrou průpovídku, kterou většinou nadiktovala maminka, nalepili jste k tomu nějakou hezkou nálepku či lesklý obrázek a bylo hotovo. Jednou z mých oblíbených průpovídek bylo: „Buď hodná jako anděl, pak tě budou mít rádi, a mysli na toho povedeného andílka, co ti to napsal.“ A mě opravdu štvalo, že si to jako děvče nemohu napsat.

Dnes bych se na to dívala jinak. Díky genderové debatě je v současné době už leccos možné a asi bych se dnes pro tuto průpovídku rozhodla. Ale protože to tehdy nešlo, držela jsem se výroků: „Žádné dobro neexistuje, pokud je neuděláš.“ Tenhle výrok byl krátký a nemusela jsem si dát tolik práce s otravným psaním, a o to mi tehdy šlo především. Tehdy jsem si ještě neuvědomovala, jak moc jsou tahle slova pravdivá. Chtít a udělat, to totiž nejsou jen dvě docela rozdílné věcí, ale navíc si jsou vzdálené stovky světelných let.

Všichni v zásadě víme, co musíme dělat, abychom nebyli hajzlové. Stejně jako dobře víme, že sport v rozumné míře je zdravý a že kouření, alkohol a příliš dlouhé sledování filmů našemu zdraví neprospívá. Víme to, ale co s tím děláme? Někdy víc, jindy míň. Od vědění k činu je ještě dlouhá cesta. V cestě nám stojí náš vnitřní ďáblík pokušitel a vší mocí nám brání, abychom si nazuli tretry. A podobně je tomu s našimi vlastními malými nebo velkými úlety v chování. Většina lidí v zásadě ví, jak se má chovat, aby byla dobrým člověkem – jen kdyby to bylo tak jednoduché s realizací…

Šla bych dokonce ještě o krok dál: V zásadě chce být každý z nás dobrým člověkem. Vůle a uskutečnění jsou přitom dvě diametrálně rozličné věci. Taky nechceme kouřit a pít alkohol, a přesto to děláme. Míra, které se při tom držíme či nedržíme, je také individuálně velice různá.

I když to možná může vypadat naivně, nejsem sama, kdo věří v dobro v člověku. Immanuel Kant to ve své myšlenkové hře počestného muže vyložil na filozofických příkladech. Kromě toho jedním ze základních předpokladů NLP (neurolingvistického programování) je, že každý člověk usiluje o dobro. Co ale to „dobro“ vlastně je, to je těžké definovat, a to jak v soukromé, tak i ve veřejné sféře. Přesto každý z nás ví, co je ještě v pořádku a kde přestává každá legrace. Kdo káže vodu a pije víno, je hajzl. Kdo je ochoten jít přes mrtvoly, je hajzl. Kdo zneužívá lidi, je hajzl… Poznat hajzlíky tohoto typu není nic těžkého. Hůř se poznají takoví, kteří se v zásadě chovají také tak, ale všechno dovedou dobře zdůvodnit. Ti, kteří působí, jako by měli řešení po ruce. Ti, kteří si ukují zářivou rytířskou zbroj, ale v zásadě jim jde jen o to jejich.

Žijeme v době, v níž máme nedobrý pocit, že ze svých děr vylézá mizerů čím dál více.

Jako v apokalypse se zombies stále více lidí mutuje a někdy, obávám se, stojí proti sobě v nesmiřitelných táborech a přestávají spolu mluvit. Hloupé na tom je, že i ti domněle dobří mutují na hajzly, když jde „jen“ o to mít pravdu. Najednou stojí hajzl proti hajzlovi, protože jeden druhého nechce pochopit. Pak už je příliš pozdě. Ale to je přesně jádro problému: v hněvu člověk ztrácí svou inteligenci.

Není tomu tak, že by hajzlové byli z principu hloupí. Jen často využívají svou schopnost myšlení nesprávným směrem. A kdo se jednou ocitne na špatné cestě, pro toho není tak jednoduché, aby z ní zase sešel. Kdo do nějaké myšlenky investoval příliš mnoho času a úsilí a došel už poměrně daleko, pro toho je podstatně těžší vzdát se hloupé myšlenky než pro toho, kdo ještě nic neinvestoval. Podobně jako při hazardních hrách – ještě jedno kolo, potom už musím vyhrát – podléháme klamu, že musíme investovat už jen docela maličko, aby se dostavil kýžený výsledek. Někdy to tak i opravdu je. Ale v jiných případech rozhodně ne. Umění je rozlišit jedno od druhého. A právě tato schopnost často odlišuje dobrého člověka od hajzla.

Na přednáškách a seminářích slýchám často otázku: „Copak si toho nevšimne?“ Nebo taky: „Toho si přece musí všimnout!“ Tazatel tím má na mysli, že se někdo v určitém kontextu chová jako hajzl. Moje odpověď je téměř vždy stejná. Zní: „Ne“. Tazatele to často překvapí a rozvine se diskuse, v níž jde hlavně o to, že je přece dost faktorů, z nichž lze jednoznačně poznat, že jde jasně o chování hajzla. Diskuse, kterou zpravidla zavedu jiným směrem. A to k otázce: „Chce být ten člověk hajzl? Chce být špatným člověkem? Pokládá za dobré, že ho ostatní pokládají za sociálního idiota?“

Zpočátku se tazatelé ještě drží této teze, ale pak zjistí, že žádný duševně zdravý člověk (to je důležitý předpoklad) nechce být hajzlem. K tomu, aby se lidé chovali jako mizerové, se téměř vždycky najdou dobré důvody. Šéf, který propouští své spolupracovníky, to nedělá proto, že chce být hajzl. Dělá to téměř vždy z důvodů, které se zdají jemu a několika málo dalším docela logické. V této situaci nemohl, alespoň ze svého pohledu, jednat jinak.

Všichni máme pozitivní obraz sebe sama. Takoví chceme být. A tento ideál nezahrnuje právě to, že jsme sprostá, sobecká, egoistická monstra. Naopak. Ale často se tak nechováme, i když to umíme lépe. Od vědění ke konání je ještě poměrně velký kus cesty.

K tomu samozřejmě patří i pochopení, že žádný člověk není lepší než druhý. I když mám někdy sám pocit, že jsem lepší než někdo jiný, vím dobře, že to není pravda. Rozpor, který se objevuje stále znovu a bude provázet i ostatní lidi po celý život. Naše já někdy nabyde vrchu a jsem opravdu dobrý člověk. Potom se mi podaří uklidnit svoje vzpurné ego a vyjít vstříc svému protějšku. To bývá často dost namáhavé, ale tak vznikají ty nejkrásnější chvíle. Ale někdy vybublá naše ego na povrch nepřefiltrované a chová se jako malý rozmazlený fracek, který si myslí, že svět se točí kolem něho. Většinu času se však pohybujeme někde mezi tím. Pak jsem jako Švýcarsko, neutrální.

I když se opakovaně pokládám za anděla (tady je ego opět se mnou na startovní čáře), když má moje zářící já navrch, tak jsem mnohem pyšnější sama na sebe, protože jsem se dokázala ze situace, kdy hrozilo, že se zachovám jako dobytek, poučit. Přitom nemusím pokaždé otáčet těmi největšími kolečky. Často už stačí, když jen pochopím: „Podívej, tohle přece není nutné.“ Mezitím se z toho můžu radovat stále častěji. Dřív mi to bylo nepříjemné a doufala jsem, že si mého vnitřního boje nikdo nevšiml. Nebojte se, teď už se se zbytečnostmi jako „Každý neúspěch znamená šanci“ nezabývám. To není nikomu k užitku. Vždyť mezi námi, každý neúspěch znamená hlavně jedno: K ničemu nevede! Nikomu neposlouží! Ani mně ne. Ale dochází k tomu stále znovu. Teď jsme z toho jednou nohou vyvázli. Život je totiž jako výběh pro poníky, kde se válejí nečistoty všeho druhu. A nebýt hajzlem se dá naučit. Být hloupý a zůstat hloupý – to je rozdíl.

1
DŮSTOJNOST

Každý člověk má svou hodnotu

Faktor zla:
Moje důstojnost je větší než ta tvoje

Každý člověk má svou důstojnost. To je morální princip, jehož základem je rovnost všech lidí. Pohlaví, původ, sexuální orientace, věk a výkonnost při tom nehrají žádnou roli. Spojené národy si ho vepsaly do prvního článku svého vlajkového dokumentu, zdá se však, že ne všichni si uvědomují jeho dosah.

Krátce po nástupu Donalda Trumpa do úřadu mohl celý svět znovu přesně pozorovat absenci tohoto dosahu, když si prezident Spojených států amerických ve veřejném projevu dělal legraci z postiženého novináře. Obrázek, který se bezpochyby vpálil do kolektivní paměti všech Američanů a každého, kdo to viděl. Šok a stud, který to vzbudilo, byl opravdu velký: Meryl Streepová během své řeči při udělování Zlatých glóbů v roce 2017 řekla, že tento incident jí zlomil srdce.

A musela jsem myslet právě na tuto příhodu, když jsem přednedávnem vedla s jednou kolegyní podcastové interview. Dostaly jsme se k tématu „důstojnost“ a moje kolegyně mimochodem řekla, že důstojnost dokážou uznat a respektovat jen lidé, kteří vidí vlastní důstojnost. Maně jsem musela pomyslet na Donalda Trumpa a popsaný incident. Moje myšlenková spirála však nepřestala u něj. Vzpomněla jsem si na mnoho lidí, kteří podstoupili groteskní operace na vylepšení svého vzhledu, na nenávistné komentáře na internetu a na demonstrace, na kterých lidé hlasitě požadují smrt jiných lidí. Jistě, není to problematika, která by se dala přímo srovnávat. Co však, když jednou z příčin pro takové počínání je porucha vztahu k vlastní důstojnosti, k prazákladní, individuální hodnotě sebe sama? Jistě, svou roli hraje také strach, ale má strach někdo, kdo zná vlastní hodnotu, kdo zná vlastní důstojnost? Chtělo by se mi bez váhání odpovědět „ne“. Ale zároveň jsem udělala jednu zkušenost: Pokaždé, když někdo (včetně mě) má hned připravenu jednoduchou odpověď na složitý problém, pak se řešení týká jen jednoho aspektu složitého celku. A myslím, že je to i tento případ.

Přesto nám může pomoci už jen i to, budeme-li vycházet ze zásady, že každý člověk má svou cenu, a tudíž i důstojnost. I když se to na první pohled nedá hned poznat (jako v případě Donalda Trumpa).

Lidská důstojnost je nedotknutelná – tak začíná základní zákon Spolkové republiky Německo. Přitom v první řadě nejde o důstojné chování, ale o to, že každý člověk má v zásadě stejnou hodnotu. Podle toho má bezdomovec stejnou hodnotu jako filantrop.

V této souvislosti si dovolím být za chytrolína a odkázat na Immanuela Kanta. Ten totiž popsal důstojnost slovy:

„Věci mají svou hodnotu,

když je můžeme užívat.

Například bota má svou hodnotu,

když nám padne a můžeme v ní dobře chodit.

Když je bota rozbitá a

nedá se v ní vůbec chodit,

nemá už žádnou hodnotu.

U člověka je to jiné:

Člověk má vždycky hodnotu.

I když je nemocný.

I když nemůže pracovat.“

Také křesťanské náboženství přisuzuje člověku principiální důstojnost. Je to logické, vyjdeme-li z předpokladu, že Bůh stvořil člověka k obrazu svému. Tím mu je důstojnost vlastní už z definice. V této souvislosti jde však především o pojem důstojnosti ve smyslu „mít hodnotu“.

Se slovem „důstojnost“ jsou spojeny příbuzné pojmy, ukazující i na společenské postavení, či chcete-li „hodnotu“ člověka. Vezměme si například obrat „uvést do úřadů a důstojenství“ nebo také „důstojnost úřadu“. V takovém případě je nositelem důstojnosti post, postavení. To ovšem v žádném případě není nedotknutelná důstojnost, která je vlastní každému člověku. Ale často se to zaměňuje.

Pokud jde o náš vztah k důstojnosti v reálu, nebývá právě jednoduchý. Jistě, v zásadě se všichni shodneme, že každý člověk má svou důstojnost a ta je nedotknutelná. Ale praktická realizace této zásady, to už je něco docela jiného. Například zacházení s uprchlíky na širém moři je natolik nedůstojné, že se musíme doopravdy stydět. Stydět se za to, že státy křiklavě porušují jejich práva a jednoduše nejsou ochotny přijímat lidi v nouzi. Kam až vede tento člověka nedůstojný přístup? Až tak daleko, že jsou kriminalizovaní námořní záchranáři za to, že vyloví lidi z přeplněných člunů, kteří by nepřežili i bez bouře pár nadcházejících hodin. Itálie v této souvislosti porušila mezinárodní námořní právo, když záchrannou loď Sea-Watch 3 vyzvala, aby dvaapadesát uprchlíků na palubě odvezla zpátky do Libye. Mezinárodní námořní právo přitom jasně říká, že lidé mají být na moři v nouzi nejen zachráněni, ale že musejí být dopraveni také do bezpečného přístavu na pevnině. Libye je přitom všechno možné, jen ne bezpečná, což italská vláda také věděla, ale jejímu tehdejšímu populistickému ministru vnitra to bylo podle všeho jedno. V roce 2015 ještě způsobil záběr malého utonulého chlapce zděšení na celém světě, o čtyři roky později EU zastavuje záchranu na moři a kriminalizuje soukromé záchranářské organizace.

Ve Francii se musel jeden zemědělec odpovídat před soudem za to, že vzal do auta pár uprchlíků, kteří zabloudili. V USA byli odsouzeni čtyři lidé, kteří na mexické hranici rozdávali konzervy a vodu, aby tam stále více uprchlíků neumíralo hladem a žízní.

Nástrahy zla:
Guilty pleasure a další laciní přátelé

Důstojnost jiných lidí pošlapává nejen Donald Trump, žijí z toho celé televizní pořady: „Česko hledá SuperStar“, „Farmář hledá ženu“, „Prostřeno“, „Výměna manželek“ a různé reality show, abychom uvedli jen něco. Podle oslovené domnělé cílové skupiny je v nich lidská důstojnost pošlapávána tu více, tu méně. A já nejsem v tomto ohledu žádnou výjimkou, také se nechám těmito pořady občas bavit. Existuje pro to dokonce odborný výraz: guilty pleasure, což lze přeložit jako „provinilá zábava“.

Ale buďme upřímní: Nedíváme se na tato vysílání přece proto, že bychom prostému, ale upřímnému pasáčkovi koz ze srdce přáli romantický milostný vztah, nebo že bychom věřili, že se zhýčkaná manželka zbohatlíka z výměny do chudé domácnosti poučí něco do života. Kdepak, my se na to díváme, protože chceme vidět, jak hloupí, nedokonalí či zničení jsou jiní, abychom se pak nakonec ve vlastní nicotné existenci cítili o něco lépe. S důstojností to nemá nic společného. Když jsou druzí hloupí a nedůstojní, máme aspoň pocit: buď Bohu chvála, tak špatně na tom ještě nejsem.

Ale proč opakovaně a stále znovu padáme do těchto nástrah zla? Možné vysvětlení našli japonští vědci počátkem roku 2009. Chtěli vědět, proč patří škodolibost, a tady často i neúcta k důstojnosti druhých, k našemu normálnímu chování. V rámci pokusu rozehrávali badatelé různé scénáře, v nichž pokusné osoby mohly pociťovat škodolibou radost. Tedy pocit, který je úzce spojen s pocitem, který máme, když sledujeme zmíněné druhy televizních pořadů. Pokud to není přesně ten samý.

Badatelé zjistili, že se v mozcích jejich probandů opravdu něco dělo. A to právě v oblasti, která odpovídá také za drogy, sex a hazardní hry: v centru odměn. Jinými slovy, škodolibost má stejný účinek jako kokain nebo sex… Aha… No jo, ne úplně stejný účinek, protože nejsme zapojení tělesně. Ale jak vysvětluje psycholog Manfred Holodynski z univerzity v Münsteru v interview pro noviny Die Welt: „Neštěstí druhých nás dovede potěšit stejně jako dárek.“ Podle Holodynského to má běžné vysvětlení: „Škodolibost nám přináší psychické uvolnění, a má tak i svou sociálně regulační funkci…“

Škodolibost je tedy navíc ventil. Ventil, který potřebujeme, abychom vůbec dovedli psychicky zvládnout svůj složitý sociální život. A tento mechanismus není nijak nový. Lidé byli skutečně už v dřívějších staletích natolik chytří, že této funkce škodolibosti cíleně využívali. Dvorní šašek nebo velice obhroublé středověké divadlo plnili právě tuto funkci. Odtud pochází i černý humor. Všechno to nám umožňuje unést vlastní úděl. Primárně přitom nejde o to, jestli je nám opravdu tak bídně, ale o to, stabilizovat vlastní psychiku. A psychika každého z nás potřebuje občasnou stabilizaci, psychika milionáře, stejně jako psychika člověka závislého na sociální pomoci – a právě tak psychika Donalda Trumpa. Mohli bychom to téměř shrnout: Čím je psychika méně stabilní, tím větší je potřeba stabilizace zvenčí.

Když nám tato nástraha svou hřejivou náručí leckdy usnadňuje život, musíme se ptát: Kdy je škodolibost ještě v mezích a kdy mutuje v nedůstojné chování vůči druhým? Moje odpověď? Pevná hranice neexistuje a čertovo kopýtko tkví často v detailech.

V této souvislosti si vzpomínám na jednu příhodu. Muselo mi tehdy být asi tak třináct a jako tolik jiných dívek jsem i já propadla poníkům. Koně a jízda na koni jsou mou vášní, odkdy umím chodit. Proč chodit, když můžu jezdit? Celá léta jsem chodila do jezdecké školy a trávila jsem tam téměř všechen volný čas. Jednou jsme zase měli hodinu jízdy a koně byli celí rozverní: Slovem rozverní myslím, že se často hrbili a mnohé z nás končily v písku manéže. Zvlášť těžce to postihlo jednu dívku. Její poník byl naladěn nikoli na hodinu jízdy, ale na rodeo. Bylo to natolik zlé, že všichni ostatní museli zastavit, zatímco ona a její poník předvedli pár nedobrovolných kousků rodea uprostřed manéže. To nebylo zas tak komické, ale krátce předtím, než doopravdy spadla, stačila ještě zavolat: „Pomoc“. Proč, to nedokážu říci, ale tehdy jsem smíchy málem spadla ze svého poníka. Dokonce i při zpětném pohledu se ještě musím křenit, když si na to vzpomenu. Když děvče svého poníka opět chytilo, dalo mně i ostatním pořádně najevo, co si myslí o našem chování. Ten pocit si doteď dobře pamatuju. Bylo mi hned jasné, jak trapná pro ni celá ta situace je a jak bídně se cítí. Přesto jsem se musela znovu a znovu smát.

Můj smích byl pravděpodobně pokusem se se situací vyrovnat. Dnes bych se v podobné situaci zpětně omluvila. Přesto bych se taky smála, o tom není pochyb. Také můj mozek funguje podle výše popsaných mechanismů. Ale dnes bych se také dívala: Směje se potrefená taky, nebo se jí to dotýká docela jinak? Ve druhém případě bych vyrukovala s omluvou. Ale ve třinácti jsem ještě nebyla takového diferencovaného jednání schopná.

K nápravě dojde teprve poté, co se postavíme ke svým nedokonalostem čelem. Aniž bychom hledali omluvy, aniž bychom se chtěli před sebou a před druhými dělat lepšími, než jsme. Jsme nedokonalí a pro svou nedokonalost stále hledáme nějaký ventil. Až se nám podaří tuto nedokonalost akceptovat, pak se nám snad časem podaří pátrat po ventilech, které nepůjdou na úkor důstojnosti jiných lidí a ponechají netknutou i mou vlastní důstojnost. Vždyť jak nedůstojní musíme sami být, když dovedeme vrátit lesk své důstojnosti jen tím, že šlapeme po důstojnosti druhých. To je nedůstojné dokonce i dvorního šaška.

Brzdy zla:
Dobrý je ten, kdo dobře jedná

Jistě, v televizi, na internetu nebo v bulvárním tisku je jednoduché identifikovat a odsoudit nedůstojné chování. Nemáme na něm žádný patrný podíl a ani s odpovědností si nemusíme dělat hlavu. Ale jak je to s námi samotnými? Kdy věšíme v každodenním životě důstojnost vlastní nebo důstojnost druhých na hřebík?

V každodenní práci často zapomínáme vidět člověka jako takového a jeho důstojnost. Když jsem ještě pracovala ve finančních službách, mívala jsem často schůzky na představenstvu. Jednou se měla taková schůzka konat v pátek kolem 16. hodiny na zavolání. V onom podniku se v pátek normálně končilo ve 13 hodin. Protože jsem ještě chtěla udělat pár věcí, zabývala jsem se jimi během čekání. V 17 hodin mi pořád ještě nikdo nevolal, a tak jsem o půl šesté zavolala sekretářce představenstva. Ta už byla mezitím přepnutá na mobil a odjela na víkend. Představenstvo ostatně také. Termín byl ostatně přesunut na další týden. Vlastně se nic zvláštního nestalo. Každý něco zapomene. Ale předpokladem je, že se ten, kdo zapomněl, omluví. Pak je všechno v pořádku. Ale v tomto případě žádná omluva. Bylo zkrátka zvykem vyskočit, jakmile představenstvo zapískalo, a když nezapískalo, co potom? Chování, které je na mnoha úrovních představenstva běžné a normální. To nejdůležitější je přece představenstvo a ostatní mu jen přihrávají. Opravdu?

V tomto případě mě napadá citát z filmu Spiderman: „Čím větší moc, tím větší odpovědnost.“ V jedné klíčové scéně to říká strýček Petera Parkera (Spidermana) Ben. Přála bych si, aby každé představenstvo na světě mělo svého strýčka Bena. Ba dokonce každý vedoucí pracovník by mohl potřebovat svého strýčka Bena. Ve chvíli, kdy se sami cítíme být důležitější než ten druhý, se chováme nedůstojně, a ani si toho nevšimneme. K tomu mě napadá výrok, který stále koluje po Facebooku: Nezajímá mě, jak se chováš k představenstvu, mě zajímá, jak mluvíš s uklízečkou.

Důstojnost nemusí vždycky být něco bláznivě velkého. Důstojnost začíná v malém. Nesouvisí s tím, jak se vidíme nebo po čem prahneme, ale projevuje se v našem jednání.

Před nějakou dobou jsem převzala myšlenku stand-up komiků Moritze Niemeiera a Tila Reinerse. V jednom ze svých podcastů se bavili o tom, jak je těžké být dobrým člověkem. Niemeier při tom uvádí příklad, že tak jako mnoho jiných chodí na nádraží kolem žebráků. A co má pak dělat? Nemůže každému něco dát. A tak nedá nic. Argumentace, která přijde normální i mně. Teď ale přišel na nápad, že pokaždé dá jednomu z žebráků velkou částku, kterou už pocítí, ale které se může toho dne právě tak vzdát. Bylo to tak něco mezi 20 a 50 eury. Ostatním nedá nic a ten první měl zkrátka štěstí.

Tenhle nápad mě zaujal! Jedno euro sem, druhé tam. To se mi moc nelíbilo. Ale tenhle nápad mi přišel skvělý. A tak jsem to vyzkoušela. Ach ano, a dávání není pochopitelně spojené s žádným očekáváním… Ha ha… Přesně. Docela mě naštvalo, když první žebrák vzal mou dvacetieurovku a hned zamířil k nejbližšímu kiosku s kořalkou… A tak jsem od nápadu zase brzy upustila, protože jsem nechtěla, aby se za mé peníze – jaký strašně arogantní způsob myšlení – konzumoval alkohol. Přesto jsem se nápadu úplně nevzdala a rozhodla se: dávání není nikdy spojené s nějakým cílem a očekáváním. Kdo je chce spojovat s očekáváním, může toho rovnou nechat.

Když jsem jednou byla služebně v Kolíně nad Rýnem a byla jsem na cestě směrem na nádraží, uviděla jsem na náměstí před dómem muže s překrásným huskym, jak se ptá na drobné. Pes vypadal tak úžasně a ti dva byli natolik niterně propojeni, že jsem tomu muži dala 50 eur. Jeho radost mě velice dojala. Vyprávěl mi o dalších dvou svých psech a že teď on ani jeho otec nemusejí týden žebrat. Díky částce, kterou bych večer vydala za večeři. Cítila jsem se po tomto dobrém skutku velkolepě a říkala jsem si, jaký jsem dobrý člověk.

Před odjezdem vlaku jsem měla ještě chvilku čas. Sedla jsem si u kolínského dómu na sluníčko a pozorovala hemžení na náměstí. A tu jsem opět uviděla muže se psem. Část vyžebrané částky dal jedné žebračce a další část pouličnímu umělci. Potom šel k dómu a daroval ještě trochu drobných na údržbu dómu a svižným krokem odcházel. Cítila jsem se zahanbená. Styděla jsem se za to, že jsem se ještě před pár minutami naparovala vlastní velkorysostí a cítila se jako opravdová samaritánka… Důstojnost a opravdová velikost nejsou výsledkem toho, kolik vyděláváš nebo čeho jsi dosáhl. Opravdová velikost vyrůstá z prožitých hodnot. Z vyrovnání s tím, jaký jsi člověk a jakým bys rád byl. Dnes se už nestydím za svou aroganci. Dnes jsem ráda za lekci, kterou jsem se toho dne naučila.

Bohužel se v naší na výkon orientované společnosti často zabýváme jen tím, čeho chceme v životě dosáhnout. Formulujeme cíle v místě, čase a formě. Například chceme do dovolené zhubnout pět kilo. Místo je jasné: doma. Čas je také jasně definován: do dovolené, a forma je pět kilo. Jiný příklad. Příští rok poběžím Berlínský maraton. Místo: Berlín, resp. místo tréninku doma. Čas: datum maratonu; forma: trénink. Svůj charakter, svou osobnost z toho jaksi vynecháváme. V životě ale ve skutečnosti nic k dosažení není. Alespoň ne trvale. Vždycky dosahujeme jen mezicílů. Vůbec k ničemu není být nejbohatším člověkem na hřbitově. Nakonec si na tobě červi, brouci a larvy pochutnají úplně stejně jako na těch, kteří byli méně úspěšní. Když pomyslím na muže a jeho psa na náměstí před dómem, pak vidím člověka, který ví, kdo je a kým chce být. Je si vědom svých hodnot. A to je dnes vzácnost a je jedno v jaké společenské vrstvě. Nejenže si dobře nerozumíme, znám spoustu velice dobrých lidí, ale jen málo takových, kteří mají o svých hodnotách tak jasno jako onen muž. Včetně sebe. Pracuji na tom a jsem velice vděčná za tento zážitek.

Tři tipy pro důstojné soužití

1. 1. Ptejte se, jaký chcete být člověk. Dobrý, to je už jasné. Ale nepřestaňte se ptát, neboť teprve teď to bude napínavé. Podle čeho poznáte, že jste dobrý člověk? Co aktivně děláte pro to, abyste byli dobrým člověkem? A klíčová slova jsou „aktivní“ a „dělat“, nikoli „věřit“ nebo „myslet“! Jaké jsou tvé hodnoty? Co je pro vás důležité v mezilidské oblasti?

Přiznávám, nejsou to právě jednoduché otázky. Odpovědi se nepřevádějí snadno do praxe a je těžké vydržet. Zahrnují totiž i neúspěch. Ale právě v tom to je: musíme to zkoušet stále znovu a nesmíme to vzdávat. Já na svá dobrá předsevzetí vždy znovu zapomínám. Ale každé ráno začínám nanovo.

1. 2. Každý večer se radujte ze tří věcí, které se vám toho dne s ohledem na hodnoty a důstojnost opravdu podařily. Mohou to být drobnosti, jako třeba že jste se dívali pokladní v supermarketu do očí, že jste jí poděkovali a popřáli jí pěkný den. Nebo že jste ve vlaku vstali a pustili někoho sednout nebo jen proto, že jste se netlačili. Když si to každý večer uvědomíte, hned uvidíte ostřeji a zjistíte, že nejste zdaleka tak špatní, jak si někdy myslíte. A přesně tady začíná vědomí vlastní důstojnosti.

1. 3. Dbejte, abyste důstojně jednali sami se sebou. Všímali jste si někdy, jak mluvíte sami se sebou? Se sebou samými zpravidla jednáme více než špatně. Znám to velice dobře. Když se mi něco nepovede, mám často sklon si v duchu sama nadávat. A když už si nenadávám, tak si aspoň říkám něco jako: „Bylo přece jasné, že to nezvládneš.“

Autor a televizní moderátor Eckart von Hirschhausen jednou řekl, že pokud bychom s jinými lidmi mluvili jako sami se sebou, neměli bychom žádné přátele. A má pravdu. Ale z toho plyne problém, že jsme takovému jazyku přivykli a že ho – byť v omezené míře – používáme i navenek. Jinými slovy: důstojný přístup začíná u nás samotných. Vždyť i naše vlastní důstojnost je nedotknutelná.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nebuďte za ha*zla.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.