Originally published in English under the title

Missions of World War II

Poděkování autora: Poděkování za pomoc náleží Susan Boydové Leesové, Declanu MacArdleovi, Louise MacArdleové a Paulu Russomovi.

Copyright © Worth Press Ltd, Bath, England, 2020

Czech Edition © Euromedia Group, 2021

Translation © Lumír Mikulka, 2021

ISBN 978-80-242-7489-8

Poznámka vydavatele: Byla vyvinuta maximální snaha ověřit všechny informace předkládané v této knize. Vydavatel nenese odpovědnost za škody způsobené chybami v údajích a nezaručuje se za nic, co je v knize vysloveno nebo naznačeno. Vydavatel uvítá připomínky a opravy od čtenářů zaslané na adresu worthpress@btconnect.com, k nimž bude přihlédnuto v budoucích vydáních. Podnikli jsme i všechny kroky, abychom zjistili držitele autorských práv a zajistili si souhlas s použitím ilustrací a dalšího materiálu. Vydavatel se chce omluvit za jakékoli neúmyslné chyby či opomenutí a rád je napraví v budoucích vydáních.

Fotografie použité v této knize jsou volnými díly, pokud není uvedeno jinak.

Vylodění amerických jednotek na Okinawě, 1945.

1. kapitola

Blesková válka

(1. září – 7. října 1939)

Přesně v 4.45 ráno 1. září 1939 zahájila postarší německá bitevní loď Schleswig-Holstein palbu proti polské posádce na Westerplatte u města Gdaňsk na břehu Baltského moře. Ve stejné době začaly vlny střemhlavých bombardérů s ničivými nálety na polské pozice, zatímco 62 divizí wehrmachtu o síle zhruba milion mužů, podporovaných skoro třemi tisíci tanky a velkým množstvím dalších obrněných vozidel, vpadlo do Polska přes 2800 km dlouhé hranice.

Polské ozbrojené síly se bránily statečně. Nasazena byla dokonce i jízda vyzbrojená šavlemi a kopími. Poláci ale byli již záhy přemoženi a museli se stahovat před rychle postupujícími německými jednotkami. Bombardéry zatím útočily na silnice, železniční tratě, mosty a města a všude rozsévaly hrůzu mezi obyvatelstvem. Cílem jejich útoků se stala rovněž polská letiště. Mnoho polských letadel bylo zničeno už na zemi, a než den skončil, přestalo polské letectvo prakticky existovat.

Německé jednotky pochodující Varšavou.

Němečtí vojáci odstraňují 1. září 1939 závoru na hraničním přechodu Sopoty–Gdyně.

Když se zpráva o německém útoku dostala do světa, vyvolala šok a pobouření, zejména pak na straně vlád Velké Británie a Francie. Adolf Hitler, který vládl v Německu od chvíle, kdy byl 30. ledna 1933 jmenován kancléřem, se ohrazoval, že vydal svým jednotkám rozkaz ke vstupu na polské území ve snaze bránit se, a tvrdil, že jediné, o co mu šlo – přinejmenším zpočátku, byla ochrana velkého počtu německých občanů „utlačovaných“ v Gdaňsku. Ode dne, kdy se chopil moci, se Hitler netajil tím, že chce opětovně sjednotit Němce v jednom státě, bez ohledu na to, kde žijí. Gdaňsk tak pro něj byl dobrou záminkou k útoku.

Gdaňsk (německy Danzig) byl ve skutečnosti od počátku 19. století součástí Německa. V roce 1920, po porážce Němců v první světové válce, se stal polosuverénním městským státem pod ochranou Společnosti národů, s právem Poláků užívat zdejší přístav. Oficiálně se nazýval Svobodné město Gdaňsk.

Britský premiér Neville Chamberlain si velice záhy uvědomil rozměry německých akcí proti Polsku a uvedl ozbrojené síly své země do plné pohotovosti. O den později učinil totéž i francouzský ministerský předseda Édouard Daladier. Chamberlain byl Hitlerovým počínáním zvláště rozmrzen, neboť před necelým rokem, 30. září 1938, podepsal společně s Daladierem, italským diktátorem Benitem Mussolinim a Hitlerem dokument, který vstoupil do dějin jako Mnichovská dohoda.

Za to, že mu bylo dovoleno provést bez jakéhokoli odporu anexi československých Sudet obývaných třemi miliony lidí německého původu, slíbil Hitler, že tím skončí jeho územní požadavky v Evropě. Chamberlain tvrdil, že Mnichovská dohoda bude „mírem pro naši dobu“. Přední politik Winston Churchill, který dlouhodobě považoval Hitlera a nacisty za hrozbu, byl zděšen. „Anglie dostala na výběr mezi válkou a hanbou,“ konstatoval stroze. „Zvolila si hanbu – a bude mít válku.“

Neville Chamberlain.

Necelých 24 hodin po podpisu dohody poslal Hitler své jednotky do Československa, aby okupovaly Sudety. Vlády Británie a Francie, které mu tento krok schválily, mohly těžko cokoli namítat. Jejich zdánlivá spokojenost dostala nicméně tvrdý úder, když 15. března 1939 Německo ukončilo další existenci zbytku Československa obsazením Čech a Moravy, zatímco na Slovensku vznikl pod patronátem Němců Slovenský stát. Byly tím cynicky pošlapány podmínky Mnichovské dohody.

O týden dříve svolal Hitler nejvyšší představitele německých ozbrojených sil a oznámil jim, že jakmile se vypořádá s Československem, má v úmyslu podmanit si Polsko. To vše bylo součástí jeho celkového plánu získat nová území ve východní Evropě a zajistit německému obyvatelstvu Lebensraum – životní prostor. V konečné fázi měl Hitler v plánu napadnout z Polska Sovětský svaz. Jelikož ale nechtěl, aby proti němu sovětský diktátor Josef Stalin zasáhl, až napadne Polsko, došlo mezi Německem a Sovětským svazem 23. srpna 1939 k uzavření paktu o neútočení. Obě strany se současně tajně dohodly, že si v jisté době, která neměla být příliš vzdálenou budoucností, navzájem rozdělí Polsko.

Édouard Daladier.

Hitler a Mussolini při podpisu Mnichovské dohody.

Již 31. března 1939 podepsali představitelé Velké Británie, Francie a Polska dokument garantující polskou nezávislost. 1. září Hitlerovy tanky, letadla a úderné jednotky přesto do Polska vpadly a Británie s Francií neměly na výběr: musely jednat.

V 9.00 dne 3. září dorazil britský velvyslanec v Berlíně sir Neville Henderson na německé ministerstvo zahraničí a předal tam britské ultimátum. Dokument požadoval, aby Hitler zahájil od 11.00 téhož dne stahování svých jednotek z Polska, jinak Německo ponese důsledky svých činů. Když se o tomto kroku dověděl Hitler, byl ohromen. Očekával s jistotou, že Británie ani Francie, která rovněž předala Němcům ultimátum, navzdory dohodě z 31. března nepůjdou Polsku na pomoc.

Více se již mýlit nemohl.

Ostatní vysocí činitelé z Hitlerova okolí později vzpomínali, že byli šokováni stejně jako on. Hermann Göring, jehož Hitler ustavil svým nástupcem, měl údajně dost jasnozřivě poznamenat: „Jestli tuhle válku prohrajeme, ať nám je nebe milostivé.“

Německá bitevní loď Schleswig-Holstein bombarduje 1. září 1939 polské jednotky na Westerplatte.

V 11.15, když Britové nedostali na své ultimátum odpověď, pronesl Chamberlain historický rozhlasový projev, v němž informoval britskou veřejnost, že „tato země je nyní ve válce s Německem“. Později téhož dne prohlásil v poslanecké sněmovně: „Vše, čemu jsem ve svém veřejném životě věřil, se ocitlo v troskách.“ Poté vytvořil svůj první válečný kabinet. Winstona Churchilla, který byl jeho tvrdým kritikem, jmenoval prvním lordem admirality, což byla funkce odpovídající ministrovi námořnictva, a Churchill ji zastával již jednou, v letech 1911–1915.

Francouzské ultimátum vypršelo v 17.00 a Daladier učinil totéž co Britové: vyhlásil Německu válku. Největší válečný požár, jaký měl kdy svět zažít, se právě rozhořel. To vše jen zhruba dvacet let po skončení první světové války označované svého času za válku, kterou měly všechny války skončit.

Ve chvílích, kdy ultimáta vypršela, už německé jednotky postupovaly tři dny Polskem a Hitler neměl naprosto v úmyslu stáhnout je zpět. Spočítal si, že dokáže Polsko zcela rozdrtit dřív, než stačí Británie a Francie dostatečně zmobilizovat své síly, aby mohly proti Německu zaútočit na západní frontě. Ze všeho nejvíce spoléhal na rychlost, na taktiku známou jako Blitzkrieg neboli blesková válka.

Josef Stalin.

Dne 4. září byly německé jednotky již osmdesát kilometrů hluboko na polském území a stále postupovaly vpřed. O dva dny později se dvě německé skupiny armád setkaly u Lodže v centrálním Polsku. Tím byla země v podstatě rozťata ve dví a velká část polské armády zůstala v pasti u německých hranic. 8. září již Hitler otevřeně jásal nad tím, že Británie ani Francie stále neprovedly nějakou zásadní vojenskou akci na pomoc Polákům. Jeho tanky již měly na dosah polskou metropoli Varšavu. Německé tankové jednotky se hnaly ohromující rychlostí napříč Polskem a během jediného týdne postoupily o více než 220 km.

V závěsu za motorizovanými útvary se dopouštěly některé vojenské útvary otřesných zvěrstev na polských civilistech, kteří uvázli ve směru jejich postupu. Vojáci vypalovali vesnice do základů a terorizovali obyvatelstvo, které v jejich očích tvořili pouze untermenschen (podlidé), nemající absolutně žádná práva. Nikdo nebyl ušetřen. Lidé byli bez rozdílu mláceni, mučeni nebo masakrováni. Jednalo se o děsivý obraz toho, co mělo následovat později, až nacisté zkonsolidují svou moc nad podmaněnou zemí.

Do 16. září bylo již takřka celé Polsko dobyto. Pouze Varšava, která byla dokonale obklíčená, se držela proti tvrdým útokům. Obránci odmítali veškeré výzvy ke kapitulaci a statečně pokračovali v boji. Němci odpovídali brutální silou a drtivou mocí svých zbraní. Město bombardovali ze země i ze vzduchu.

Polská vláda se ocitla v zoufalé situaci. Stále marně doufala, že jí na pomoc přijdou britské a francouzské jednotky. A když se již zdálo, že se situace nemůže už dál zhoršit, přišel úder z nečekané strany.

V 5.00 ráno 17. září vpadla na polské území sovětská vojska. Stalin jednal na základě dřívější tajné úmluvy uzavřené s Hitlerem, podle níž si měli Polsko rozdělit mezi sebe. V tomto okamžiku polské vládě došlo, že je vše ztraceno, a nastal úprk do Rumunska. Odtud se vládní představitelé dostali do Paříže a nakonec do Londýna, kde utvořili polskou exilovou vládu.

Navzdory očividně beznadějné situaci pokračovaly polské jednotky ve statečné obraně Varšavy a teprve 27. září seznaly, že nemá cenu klást další odpor. Na různých místech země ještě zůstávalo několik izolovaných ohnisek odporu, ale do 5. října bylo po všem. Polsko bylo definitivně poraženo. Odhaduje se, že během pětitýdenní kampaně přišlo o život na 60 000 polských civilistů. Asi 70 000 polských vojáků padlo v boji nebo bylo pobito, 133 000 jich bylo zraněno a 700 000 skončilo v zajetí. Dalších 50 000 Poláků zemřelo během sovětského vpádu. Německé ztráty činily jen 11 000 zabitých a 44 000 raněných. Zahynula i necelá tisícovka sovětských vojáků a dvakrát tolik jich utrpělo zranění.

Odhaduje se, že až 100 000 polských vojáků dokázalo po pádu své země uprchnout do zahraničí. Mnozí z nich se dostali do Británie, kde se přidali ke spojeneckým silám a významně přispěli k vítězství ve válce.

Polsko mělo až do května 1945, kdy válka v Evropě skončila, čelit strašlivým útrapám způsobovaných nacisty i Sovětským svazem. Bylo tomu tak i přesto, že od 22. června 1941 se Německo a Sovětský svaz ocitly navzájem ve válce. I po roce 1945 drželi Sověti zemi v železném sevření, z něhož se Polsko vymanilo až po rozpadu sovětského impéria v letech 1989–1990.

Německý letoun Heinkel He 111 bombarduje polskou Varšavu.

2. kapitola

Bitva o Atlantik

(3. září 1939 – 8. května 1945)

Ačkoli se to tak obecně nevnímá, nejdelším zápasem celé války byla bitva o Atlantik. Začala téhož dne, kdy byla válka Spojenci vyhlášena (3. září 1939), a trvala až do chvíle, kdy válka v Evropě skončila (8. května 1945). Britský premiér Winston Churchill později přiznal: „Jediná věc, která mi v průběhu války opravdu naháněla strach, byla hrozba německých ponorek.“

Byla to také jedna z německých ponorek, která ozbrojenou konfrontaci na moři odstartovala. Dne 3. září v 19.40, tedy jen několik hodin poté, co Británie vyhlásila Německu válku, potopila U 30 britský osobní parník Athenia nacházející se asi 400 km západně od severního pobřeží Irska. Loď plula ze Skotska do Kanady a v okamžiku, kdy byla torpédována, měla na palubě 1418 cestujících a členů posádky. Při útoku zahynulo 117 lidí. Jelikož trvalo asi třináct hodin, než se loď potopila, všichni ostatní byli zachráněni britským námořnictvem a obchodními plavidly, která zareagovala na volání o pomoc.

Parník Athenia.

Nevyprovokovaný útok na civilní loď, o níž kapitán ponorky tvrdil, že ji považoval za ozbrojené nákladní plavidlo, šokoval dokonce i Adolfa Hitlera. Do budoucna podobné útoky s okamžitou platností zakázal. Netrvalo však dlouho a koncem roku 1939 již dostaly německé ponorky víceméně volnost a mohly si volit cíle útoků dle libosti. Právě tehdy svým způsobem začala skutečná bitva o Atlantik, kterou Churchill charakterizoval jako „klíčový faktor po celou dobu války“.

Velká Británie coby ostrovní země byla nadmíru závislá na dovozu potravin, surovin a dalšího zboží včetně životně důležitých vojenských komodit. Britská obchodní flotila byla tehdy největší na světě. Tvořilo ji 4000 plavidel, z nichž 2500 se v kterémkoli okamžiku nacházelo někde na moři. Tato flotila zaměstnávala skoro 200 000 osob.

Většina nejpotřebnějšího zboží se do Británie dovážela přes Atlantik z USA. Bylo proto zásadní věcí neustále střežit lodní trasy, a to nejen před německými ponorkami podnikajícími nájezdy, ale také před hladinovými německými plavidly představujícími trvalou hrozbu. Královské námořnictvo se snažilo ze všech sil chránit konvoje, ale v době, kdy se nad Británií v polovině léta 1940 vznášela hrozba německé invaze, zůstávalo mnoho válečných lodí vázaných v domácích vodách a jen nemnoho se mohlo věnovat aktivnímu střežení konvojů. Znamenalo to, že nákladní plavidla často vyrážela na Atlantik bez doprovodu a stávala se snadnou kořistí zejména pro německé ponorky.

Invaze do Francie a její pád v květnu 1940 umožnil Němcům zřídit mnoho ponorkových základen ve větší blízkosti britských lodních tras. Ponorky nyní vyplouvaly do akcí ve skupinách od osmi do dvaceti, jimž se říkalo „vlčí smečky“, a jejich aktivita dál narůstala. Podnikaly rovněž útoky na hladině pod příkrovem noční tmy. Tím se dále komplikovala jejich detekce, protože ne všechny lodě královského námořnictva byly vybaveny radarem. Sonary, využívající zvukové vlny odrážené od okolních objektů, jsou účinné pouze tehdy, pokud je ponorka pod hladinou.

Mužem odpovědným za novátorskou strategii založenou na vlčích smečkách byl viceadmirál Karl Dönitz, ponorkový veterán z první světové války. Svými muži zbožňovaný admirál věřil, že ničím neomezovaná ponorková válka by nakonec mohla srazit Británii na kolena. Bez rozpaků proto ponorky pustil ze řetězu a umožnil jim tak prožít období, nazývané „rajskými časy“. Podmořské čluny tehdy nerušeně brázdily Atlantik a terorizovaly většinou nechráněné spojenecké konvoje.

Viceadmirál Karl Dönitz.

Od července 1940, kdy rajské časy začaly, potopili Němci během čtyř měsíců 217 obchodních plavidel za cenu ztráty pouhých dvou ponorek. Tento poměr se nicméně začal vychylovat na opačnou stranu již od podzimu téhož roku, jakmile Hitler 17. září odložil stranou své plány na invazi do Británie. Britskému námořnictvu to umožnilo přesunout řadu válečných lodí, které byly dosud vázány v domácích vodách, k eskortování konvojů. Více se začalo angažovat i královské letectvo (RAF). Velitelství pobřežního letectva disponující mimo jiné hydroplány Sunderland začalo s poměrně velkou úspěšností útočit na nepřátelské ponorky.

Bitevní loď Bismarck.

Ztráty lodí v konvojích i tak od ledna 1941 dále narůstaly a do konce února německé ponorky potopily 60 obchodních plavidel. Německé dálkové bombardéry Focke-Wulf operující z letišť na pobřeží Francie a Norska si připsaly na konto dalších 47 spojeneckých lodí. 20. května obdrželo královské námořnictvo mimořádně znepokojivou zprávu. Nejmohutnější nacistická bitevní loď Bismarck byla spatřena švédským křižníkem v Baltském moři a poté vklouzla do úkrytu v norských vodách. Následujícího dne byl Bismarck spolu s těžkým křižníkem Prinz Eugen vyfotografován britským průzkumným letounem. Mohlo to znamenat jediné. Obě lodi očividně mířily do severního Atlantiku, kde mohl zejména Bismarck způsobit nevyčíslitelné škody na konvojích.

Množství válečných lodí britského námořnictva dostalo okamžitě rozkaz pátrat po německých plavidlech. 29. května byl Bismarck objeven v Dánském průlivu mezi Islandem a Grónskem. V 6.00 následujícího rána vypukla bitva mezi hlavními silami obou stran, v jejímž průběhu vyletěl do povětří britský bitevní křižník Hood. Z posádky čítající 1421 mužů přežili pouze tři. Jelikož byl během střetu poškozen i  Bismarck, nařídil admirál Günther Lütjens změnu kurzu do přístavu St. Nazaire v západní Francii, kde bylo možné provést opravy. Současně přikázal Prinzi Eugenu, aby pokračoval v plavbě do severního Atlantiku.

Spojenecký konvoj plující přes Atlantik.

Lütjens doufal, že dokáže britským lodím, které mu byly v patách, uniknout. Ráno 26. května byl však Bismarck zpozorován hydroplánem Catalina, když se nacházel jen necelých 1300 km od francouzského pobřeží. Ve 20.00 vzlétlo z britské letadlové lodi Ark Royal, plující z Gibraltaru jako součást svazu H, patnáct strojů Fairey Swordfish. Jen dvě z torpéd shozených letouny zasáhla cíl. Jedno nezpůsobilo takřka žádnou škodu, avšak druhé narazilo do zádi Bismarcka a zablokovalo kormidelní ústrojí.

Jediné, co mohl ochromený obr nyní dělat, bylo plout klikatou dráhou vstříc britským pronásledovatelům. Jeho osud byl zpečetěn 27. května, kdy v 8.47 zahájily britské bitevní lodě  Rodney a  King George V  nemilosrdnou palbu a  Bismarck v krátké době rozstřílely. V 11.00 se největší válečná loď v Evropě potopila. Z posádky více než dvou tisíc mužů se jich zachránilo pouze 110, přičemž admirál Lütjens mezi nimi nebyl. Když Hitler obdržel zprávu o katastrofě, stáhl všechny zbývající těžké lodě do přístavů. Od této chvíle již bylo vše ponecháno pouze na ponorkách.

V září 1941 začaly USA, byť ještě nebyly oficiálně ve válce s Německem, chránit konvoje svými válečnými loďmi. V prosinci 1941, když Japonci zaútočili na americké Tichomořské loďstvo v Pearl Harboru, vyhlásilo Německo, jež bylo spojencem Japonska, USA válku.

Admirál Günther Lütjens.

To poskytlo Dönitzovi a jeho vlčím smečkám nové příležitosti. Jelikož se severní Atlantik stal mnohem nebezpečnějším, soustředili se Němci na Mexický záliv, Karibské moře a západní Atlantik. V lednu 1942 začaly „druhé rajské časy“ – nebo jak říkali velitelé amerických ponorek „americká lovecká sezóna“. Německé ponorky, k nimž se přidaly i italské (Itálie vyhlásila Spojeným státům válku 11. prosince 1941), útočily na lodě u východního pobřeží USA a dál na širém moři. Jelikož se zdálo, že Američané reagují na toto nebezpečí pomalu, dokázaly ponorky nadělat velké škody, zatímco samy riskovaly jen velice málo nebo vůbec nic. V období od ledna do července 1942 potopily více než 500 lodí a způsobily velké ztráty na životech. Zničeno bylo pouze 22 ponorek.

Admirál Ernest J. King

Přinejmenším po část tohoto období se Američané spoléhali spíše na to, že jejich nákladní plavidla budou chránit letecké hlídky, než aby využili osvědčený systém konvojů. Americký náčelník námořních operací admirál Ernest J. King (od března 1942) tvrdohlavě odmítal konvojový systém. Argumentoval tím, že nemá dostatek válečných lodí, které by fungovaly jako doprovod. Britové zuřili vzhledem k pokračujícím ztrátám, ale King odmítal cokoli změnit. Až v dubnu 1942 zdráhavě připustil omezené využití konvojů při plavbě z jednoho přístavu do druhého v domácích vodách. Na noc ale musely lodě pravidelně zakotvit. V červenci pak zcela ustoupil a pro plavby přes Atlantik plně akceptoval systém konvojů.

Útoky německých ponorek u amerického kontinentu, které od května 1942 slábly, nyní zcela ustaly a „druhé rajské časy“ skončily. Dönitz nemohl udělat nic jiného než se vrátit do severního Atlantiku, kde měl v úmyslu rozpoutat ještě větší chaos než dřív.

. Německá ponorka U 175 byla potopena hlubinnými bombami.

Na jistou dobu se to německým ponorkám dařilo. Potopily stovky spojeneckých obchodních plavidel, aniž by na jejich straně byly větší ztráty. Od podzimu 1942 se nicméně rovnováha začala pomalu vychylovat na stranu Angloameričanů. Díky tomu, že se jim podařilo rozluštit německé přísně tajné vojenské šifry, byli nyní často schopni útokům německých ponorek předcházet. Používání dokonalejších radarových systémů a dalších detekčních zařízení spolu s vysoce účinnými novými zbraněmi (vrhače hlubinných bomb nazývané „Hadgehog“ – „Ježek“, u nichž se odpalovalo velké množství náloží současně), přineslo Spojencům obrovský prospěch.

Nic z toho ale bohužel nedokázalo zcela neutralizovat hrozbu německých ponorek a ztráty obchodních lodí dál narůstaly. V březnu 1943, po předchozím utlumení akcí ponorek kvůli špatnému počasí, potopily vlčí smečky 33 obchodních lodí, přičemž byla ztracena jen jedna ponorka. Na konci téhož měsíce již ale konvoje doprovázelo mnohem více spojeneckých doprovodných letadlových lodí, eskortních plavidel a protiponorkových letounů uvolňovaných ze služby v jiných oblastech.

Z lovců se stávala lovná zvěř. V květnu 1943 bylo vyřazeno z akce 60 ponorek. Dalších 17 následovalo v červnu. Dönitz uznal tuto novou realitu a stáhl celou ponorkovou flotilu z oceánu. Později prohlásil: „Bitvu o Atlantik jsme prohráli.“

Samozřejmě to neznamenalo, že by střety v severním Atlantiku v následujících měsících zcela ustaly. Různou měrou pokračovaly až do konce války. Odstranění ponorkové hrozby však znamenalo, že námořní konvoje s životně důležitými náklady nebyly nyní v takovém nebezpečí jako dřív.

3. kapitola

Pád Francie

(12. květen – 17. červen 1940)

Jakmile Německo na podzim 1939 porazilo a okupovalo Polsko, netrvalo dlouho a Hitler se rozhodl, že po tomto vítězství bude následovat velký útok na západ. Nápor měl směřovat na Nizozemí, Belgii, Lucembursko a největší kořist ze všech – Francii.

Původně Hitler doufal, že vpád do těchto zemí provede na konci listopadu 1939, ale v důsledku špatného počasí se přípravy zdržely. Poté, co datum útoku přesunul na 17. ledna 1940, málem se všechno zhatilo.

Dne 10. ledna byl pro poruchu motoru donucen v blízkosti belgických Antverp přistát malý letoun. Na jeho palubě se nacházel německý štábní důstojník, major Helmuth Reinberger, jenž převážel přísně tajné dokumenty o nadcházející invazi. Jelikož si uvědomil, v jak ošemetné situaci se ocitl, pokusil se tyto materiály spálit. Naneštěstí pro něj se mu to nepodařilo a belgická vláda nyní věděla o Hitlerových záměrech. Belgičané o tom zpravili i Nizozemce, Francouze a Brity, přičemž ne vždy se informacím přikládala patřičná váha.

Hitler byl vzteky bez sebe. Věděl, že přišel o moment překvapení a útok znovu odsunul. Toto zdržení ale paradoxně Němcům pomohlo. Umožnilo generálmajoru Erichu von Mansteinovi, jenž byl náčelníkem štábu skupiny armád A polního maršála Gerda von Rundstedta, aby přesvědčil Hitlera, že nejlepším způsobem, jak vpadnout do Francie, je rychle přesunout tankové jednotky přes silně zalesněnou a kopcovitou východobelgickou oblast Arden. Pak měli vojáci udeřit do prostoru kolem města Sedanu v severovýchodní Francii.

Erich von Manstein.

Takový postup by Němcům umožnil, aby obešli Maginotovu linii – 620 km dlouhý pás pevností, dělostřeleckých postavení a podzemních bunkrů táhnoucí se podél německo-francouzské hranice, avšak nikoli podél hranic Francie s Belgií. Němci by tak mohli Francouze zaskočit.

Možnost, že by Němci mohli zaútočit přes Ardeny, nikoho ve francouzském generálním štábu nenapadla. Tamní terén byl považován za neprostupný pro tanky, natož pro obrněná vozidla, dělostřelectvo a doprovodnou pěchotu. Už brzy se měli štábní důstojníci na vlastní kůži přesvědčit, že se nemohli více mýlit.

Za úsvitu 10. května 1940 probudil obyvatele po celé Belgii a Nizozemí děsivý zvuk německých stíhaček a bombardérů. Po náletech následovaly seskoky výsadkářů spolu s údery pozemních jednotek. V obou zemích záhy zavládl naprostý zmatek.

V té době již byla belgická nejmohutnější pevnost Eben Emael nacházející se mezi městy Maastricht a Lutych poblíž Albertova kanálu na hranici s Nizozemím v rukou nepřítele. Útok na Eben Emael provedla ve 4.30 ráno 10. května skupina 78 parašutistů vysazených v deseti kluzácích na plochou střechu pevnosti. 1100 mužů, kteří pevnost bránili, nemělo ani čas pochopit, co se vlastně děje, a už je přemohla mnohem menší, ale neskonale efektivněji jednající skupina Němců. Zatímco se všechno kolem hroutilo, obránci kapitulovali. Dosud největší překážka na cestě z Belgie do Nizozemí byla neutralizována.

Když se zpráva o prvních německých útocích dostala téhož dne do Londýna, věděl britský premiér Neville Chamberlain, jenž byl v minulosti stoupencem politiky usmiřování Hitlera (appeasementu), že nemá jinou možnost než odstoupit. Doporučil králi Jiřímu VI., aby jeho nástupcem jmenoval bez otálení pětašedesátiletého Winstona Churchilla zastávajícího dosud funkci prvního lorda admirality. Král, který věděl, že nikdo jiný není lépe než Churchill připraven čelit těžkostem, které na Británii čekají, poslal večer pro Churchilla a požádal jej, aby sestavil vládu.

Churchill cítil, že nadešla osudová chvíle, a slíbil, že neselže. V Berlíně zatím euforický Hitler vydal prohlášení, v němž sděloval: „Bitva, která dnes začala, rozhodne o osudu německého národa na příštích tisíc let.“ Byl si natolik jistý úspěchem, že se vychloubal, že Francie se neudrží déle než šest týdnů.

V Belgii a Nizozemí tamní nedostatečně vyzbrojené a početně mnohem slabší letecké síly statečně vzdorovaly. Nemohly se ale vyrovnat německé luftwaffe, která pustošila jejich letiště a nemilosrdně sestřelovala jeden letoun za druhým. Francouzi a Britové se pokoušeli podpořit obě země tím, že lehkými bombardéry útočili na postupující německé kolony, ale až na několik výjimek si vedli jen o málo lépe než Belgičané a Nizozemci. I když se stíhačkám Hurricane podařilo sestřelit 42 nepřátelských letounů při ztrátě čtyř vlastních strojů, na průběh tažení to nemělo větší dopad.

Sedm tankových skupin pod vedením generálporučíka Heinze Guderiana, v nichž bylo přes 2000 tanků, obrněných vozidel a samohybných děl, se zatím přesně podle plánu prohnalo bez jakéhokoli odporu přes Ardeny.

Guderian, jenž byl odborníkem na bleskovou válku (rychlé údery tankovými jednotkami podporovanými krytím ze vzduchu), byl odhodlán prorazit si přes francouzské území cestu až k přístavům u Lamanšského průlivu. Tam měl v plánu dostat do pasti britský expediční sbor spolu s 1. a 7. francouzskou armádou, které by měly v zádech už jen moře.

Dne 16. května 1940 byla nizozemská královna Vilemína evakuována spolu s členy své rodiny a vládou do Británie. O dva dny později nizozemské jednotky složily zbraně. Následovalo pět let tvrdé okupace. Belgie se držela až do 28. května.

Britské a francouzské síly zatím vyvíjely tlak směrem k řece Dyle v centrální Belgii, kde měly v úmyslu zastavit nebo aspoň zpomalit nezadržitelný postup Němců. Britům se to poměrně dařilo, aspoň zpočátku, ale Francouzi byli při pokusu o průnik směrem k nizozemskému městu Breda odraženi.

Dne 15. května, kdy kapitulovaly jednotky v centrálním Nizozemí, vyjely první Guderianovy tanky z Arden poblíž Sedanu u řeky Maasy. Jakmile se francouzští obránci probrali z šoku, který jim tento naprosto neočekávaný manévr přivodil, pustili se za podpory spojeneckého letectva s Němci statečně do boje. Po dvou dnech byla však bitva prohraná. Německé tanky bez problémů překonaly řeku a probíjely se dál francouzským vnitrozemím ke svému cíli, jímž byly přístavy u Lamanšského průlivu.

Generálporučík Heinz Guderian.

Francouzský premiér Paul Raynaud už předtím zoufale telefonoval Churchillovi a oznamoval: „Zdolali nás, tu bitvu jsme prohráli… cesta na Paříž je volná.“ Churchill odpověděl: „K tomu určitě nemůže dojít tak brzy,“ a snažil se Reynauda uklidnit tvrzením, že německá ofenzíva bude brzy odražena. Jeho francouzský protějšek se ale přesvědčit ani utěšit nedal.

Churchill odletěl 16. května do Paříže, kde se setkal s Reynaudem a několika dalšími předními politickými a vojenskými představiteli včetně generála Maurice Gamelina, vrchního velitele francouzských vojsk. Když Churchill naslouchal jejich společným nářkům, zeptal se: „Kde jsou strategické zálohy?“ Gamelin pokrčil rameny a odpověděl: „Žádné nejsou.“ Při pohledu na tak defétistický postoj si Churchill uvědomil, že je pouze otázkou času, kdy Francie Německu podlehne.

Téhož dne Francouzi zahájili svůj jediný skutečný protiútok, při němž dosud málo známý plukovník Charles de Gaulle vedl obrněnou divizi ve směru na Guderianovo předsunuté velitelství v Montcornetu, asi 160 km severovýchodně od francouzské metropole Paříže. Francouzi urazili ani ne 30 kilometrů a pak je útoky střemhlavých bombardérů Štuka donutily k ústupu. O tři dny později se de Gaulle pokusil útok zopakovat, přičemž tentokrát se dostal až do vzdálenosti půl druhého kilometru od cíle. Proti štukám ale nebylo obrany a jeho muži se museli stáhnout. Potřetí to už nezkoušeli, jen bezmocně sledovali silnější Guderianovy jednotky, jak se nezadržitelně přesunují na severozápad směrem k městu Abbeville, pouhých 20 kilometrů od Lamanšského průlivu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Největší operace druhé světové války.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.