Botička

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Aneta Žabková

Botička – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Naší Lilince

V jedné podzimní zahradě, v dutině staré jabloně, žili dva malí skřítci. Jmenovali se Jablonín a Listěnka. Jejich nosíky vypadaly jako větvičky, měli chlupatá ouška a dva vyceněné přední zuby jako veverky. Těmi louskali oříšky a semínka, ale hlavně jimi ohlodávali jablka, kterými se nejraději živili. Nikdo nedovedl z jablíček vykousat tak krásné ohryzky jako Listěnka. Ty obzvláště povedené si vystavovala u ostružinového keře a obdivovali je všichni ostatní obyvatelé zahrádky, dokud nezhnědly a úplně se nezcvrkly.

Skřítek Jablonín měl zase výborný čich, kdejaký pes mu mohl závidět. Vyčmuchal všechno, uzrálou jahůdku cítil na míli daleko. Když se paní Vrabčákové ztratilo ptáče, vypátral ho cobydup. I vypadlé pírko by dovedl se zavázanýma očima přiřadit k správnému ptačímu majiteli, kdyby na to přišlo!

Tihle dva malí jabloňoví skřítci se měli moc rádi. Žili v poklidu ve svém doupěti uvnitř stromu, ukrytí před lidmi, a těšili se na své první děťátko, které se jim mělo co nevidět narodit.

„Jsem tak zvědavá, jak budeš vypadat, drobečku,“ promlouvala ke svému nenarozenému miminku Listěnka, když v pozdním odpoledni odpočívala v křesle. „Myška mi pro tebe přinesla tohle chrastítko a já ti dnes ušila další dupačky. A jen počkej, co pro tebe chystá tatínek! Slíbil mi, že ti vyrobí postýlku, jsem tak napnutá, jak se mu povede...“ zasnila se budoucí maminka. „Jabloníne, jak jsi na tom s tou kolébkou pro naše dětátko?“ zavolala Listěnka trochu znepokojeně na svého manžela do jeho dílničky. „Dělám na tom, zlatíčko!“ zakřičel právě probuzený trpaslík, který se tajně oddával odpolednímu odpočinku, a začal s ještě slepenýma očima bušit kladívkem. „Jak já to, u smradlavý ponožky, stihnu? Vždyť ještě nemám na postýlku ani materiál,“ mumlal si pod vousy. Poté vylezl tajným vchodem ven na zahradu. Rozhlédl se a dal se do sbírání dřívek, klacíků a stromové kůry.

„Co to tam děláš, Jabloníne? Budeš stavět kadibudku?“ posmívala se mu banda tří sýkorčáků, která seděla na nedalekém ořešáku. „Dejte mi pokoj, zobáci!“ odbyl je Jablonín. „Nech ty klacky a pojď si s náma radši zahrát karty,“ pokřikovali ptačí pokušitelé dál. „Nemůžu, kluci, musím se pustit do výroby postýlky pro naše miminko, jinak se mnou bude ámen!“ odolával skřítek. „Žvanilka odlétla s dětmi k babičce na návštěvu, mám volné hnízdo. No tak, Jabloníne... Aspoň jednu partičku,“přemlouval ho sýkorčák Modropírko. „Dobře, ale opravdu jenom jednu!“ souhlasil Jablonín. Odhodil nasbírané větve a vyšplhal do koruny barevného stromu.

„Nešvindlujte! Vidím, jak na sebe pomrkáváte!“ rozčílil se o nějakou tu chvíli později Jablonín a práskl kartami o hnízdo. „Neumíš prohrávat!“ prohlásil sýkorčák Čupřina a spiklenecky mrkl na své opeřené kamarády. „Zavři zobák, Čupřino, a rozdávej! Teď vás porazím jako nikdy! Budete brečet mamince do klína, až tahle hra skončí!“ vztekal se Jablonín a bral do ruky právě rozdané karty. „Hoši, než se do toho zas pustíme, nedáme si něco k snědku? Sezobl jsem ráno jen jednu mouchu a docela mi vyhládlo!“ řekl sýkorčák Zobal.

„Plné břicho ti k výhře nepomůže, ale klidně si pro něco skoč,“odvětil Jablonín. Zobal se zaradoval, načechral si peříčka a frrrr někam do dáli. „Opovažte se koukat mi do karet!“ stačil ještě zavolat. Dolétl k jeřábu a uštípl zobáčkem větvičku s oranžovými bobulkami. Během zpátečního letu se mu jedna neposedná kulička utrhla ze stopky a řítila se volným pádem k zemi.

„Co to je?“ vykřikl naštvaně plešatý pán, když se mu něco rozpláclo na hlavě. Zmuchlaným kapesníkem si rozmazal oranžový flek po pleši a nedůvěřivě vzhlédl k nebi, kde se mihl letící ptáček. „To tě, taťko, asi něco pokakalo!“ smála se mu malá hnědovlasá holčička. Jmenovala se Lili a stála vedle něj s malým balíčkem v ruce.

Došli spolu k domku, ve kterém bydleli. Tatínek Michal zalovil v kapse, vytáhl klíče, odemkl a společně vstoupili do předsíně. Lili položila balíček na botník, sundala si červené tenisky, hodila je do kouta a vrhla se k růžovým střevíčkům, které byly v předsíni vystavené. Obula si je a řekla posmutněle: „Mně ty botičky snad budou navěky veliké!“ „Neboj se, však se dočkáš!“ chlácholil ji tatínek. „Když já si je chtěla vzít už zítra na Agátčinu oslavu narozenin,“ fňukala Lili. „To je dost, že už jste tady, bude večeře,“ strčila do předsíně hlavu maminka. „Už mám hlad jako vlk! Nákup dárku pro Agátku mě úplně vyčerpal,“ olizoval se tatínek při pomyšlení na dobrotu na plotně. „Já hlad nemám!“ řekla sklesle Lili a prohlížela se v zrcadle. „Jen se pojď napapat. Když nebudeš jíst, tak ti do těch tvých střevíčků nožka nedoroste nikdy,“ prohlásila maminka.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Botička.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.