text

DANIEL DEFOE

ROBINSON CRUSOE

Vydal: Michaela Dusíková, ARTiS

Högerova 1098/13, 152 00 Praha 5

v roce 2021

1. vydání

ISBN 978-80-88420-31-6 (online, EPUB)

ISBN 978-80-88420-32-3 (online, MOBI)

www.artispraha.com

I

Roku 1651 potuloval se po přístavních nábřežích anglického města Hullu devatenáctiletý mladík a pozoroval se zájmem čilý ruch přístavu a hlavně množství lodí, jejichž stožáry a ráhna zdála se tvořit celý fantastický les.

Mořeplavectví bylo tehdá v neobyčejném rozkvětu. Kdekdo hledal příležitost zbohatnout obchodem s dalekými končinami světa – a o dobrodružstvích a zázracích, které je při tom možno zažít, vypravovaly se opravdové pohádky. Dnes by opravdu i školák sotva uvěřil všem těm fantaziím, které se tehdy šířily nejen mezi prostými lidmi, ale i ve vzdělaných vrstvách, živeny obrazností námořníků, kteří jsou známi, že rozlišují ve vypravování právě tak málo mezi skutečností a výmyslem jako páni sváteční myslivci a staří vojáci. – Skutečného a spolehlivého bylo o cizích zemích tehdy málo známo, knihtisk nedodával dosud čtenářstvu příliš mnoho světského poučení, aby se, kdo toužil, mohl z knih snadno o čemkoliv poučit, a tak byli zvědaví i vědychtiví odkázáni opravdu jenom na to, co se doslechli v kruhu známých. Žádný div, že bylo mnoho zmatených fantazírujících hlav. A mladý Robinson Crusoe patřil mezi ně.

Byl nejmladším synem zámožného obchodníka, jenž kdysi nashromáždil v Hullu značné jmění a vzdav se obchodu odešel do krásného Yorku, aby tam strávil zbytek života ve spokojenosti se svou rodinou. Leč s touto rodinou neměl starý pán právě přílišného štěstí. Nejstarší syn, hnán dobrodružnou touhou, kterou měli Crusoeové asi v krvi po předku, který se do Anglie přistěhoval z Brém, stal se vojínem a dosáhl statečností a bystrostí hodnosti plukovníka. Poslán se svým plukem na pevninu do Flander, padl v bitvě u Dünkirchen, v boji proti Španělům. Druhý syn vydal se za obchodem na cesty a tou dobou meškal kdesi v cizině a nebylo o něm zpráv. Třetí pak, Robinson, působil otci ze všech nejvíce starosti. Ačkoliv mu otec denně připomínal smutný osud obou starších bratří, nemohl jej přimět k lásce ke klidnému obchodování na pevnině. Hoch toužil jenom ven – ven – do ciziny, kde je krásně – za moře, kde je jiný, lepší a nádhernější svět. – A otci se zdálo, že právě Robinson je k tomu ze všech nejméně schopen. Ačkoliv tělesně silný a znamenitě nadán, neměl ani pevnosti nejstaršího bratra, ani rozhodné odhodlanosti bratra druhého, a jeho tužba projevovala se spíše sněním a dumáním, nežli skutečným přičiněním. Leč čím více mu otec líčil výhody klidné, zlaté střední cesty, která v pohodlí doma sklízí ovoce námah a nebezpečí tisícerých bloudků, vydávajících životy a zdraví všanc neznámým možnostem, aby konečně bědně zmírali kdesi v nehostinné cizině, zatímco prozíravý obchodník v klidu získává vše, po čem oni se marně honí, tím více rozpaloval si mladý hoch mysl obrazy právě oněch nebezpečí, od nichž ho otec zrazoval a která se mu zdála tak lákavými… Prosil znovu a znovu, aby se mohl stát námořníkem anebo aby ho aspoň otec pustil s některým spolehlivým kapitánem na obchodní výpravu. – I domluvy, k nimž vedla předčasná smrt staršího syna, zůstaly na Robinsona bez valného účinku. Přestal sice odporovat a zdálo se, že se vpravil do své úlohy, ale pracoval bez nadšení a trávil čas v zamlklosti a v trpném odevzdání, jež jenom tu a tam vypukovalo ve vzdorná slova, která prozrazovala, že pod klidnou slupkou stále dříme týž neuhašený žár touhy a fantazie.

Do Hullu přišel pouhou náhodou, aby obstaral nějakou záležitost svému otci. Bydlel totiž v Yorku, což je od Hullu sice jen padesát kilometrů daleko, ale v době dostavníků – a silničních lupičů! – znamenalo to přece skutečnou výpravu. A starý pan Crusoe necítil se k ní již schopným a povolil ochotně naléhání synkovu, jenž se radostně chopil příležitosti, aby uzřel aspoň kousek ze světa, o němž snil. Vyřídil otcovu záležitost a teď se věnoval sobě a své zvědavosti. Pohled na veliké oceánské lodi a na spousty zboží z nich vykládaného jej zrovna omamoval. Všechny dosavadní myšlenky a sny, které v sobě dosud potlačoval, anebo kterým se oddával potají nad knihami svého studia, vířily mu hlavou. Rozpálen vzrušením hleděl na nový svět kolem sebe, hoře tužbou, aby se dostal do styku s někým, kdo o tom všem aspoň něco ví.

Rána do ramene projela jím jako úder hromu. Obrátil se – a hleděl do úsměvné tváře kamaráda, s nímž v Yorku chodil do školy.

„Co tu děláš?“ – Robinson pověděl. – „A chtěl by ses podívat na loď?“ – To ovšem bylo, co si Robinson přál nejvíce. A lze si představit jeho radost, když ho přítel vzal pod paží a vedl ke krásné velké lodi, chystající se k odplutí. Byla to loď Bobova otce, a Bob měl po ní jet za otcem do Yarmouthu a potom do Londýna. Prováděl svého druha po lodi a Robinson byl jako u vyjevení. – „A víš co, pojeď se mnou!“ nabídl náhle Bob. – Robinsonovi se zatočila hlava. – „Já – já nemohu –“ koktal zarděle. – Kamarád se naň podíval s posměchem. – „Proč? Vždyť jsi vždy tolik toužil na moře?“ – „Ano – ale…“ A Robinson počal vysvětlovat, že by sice rád, ale že doma o ničem nevědí. – „Ano – toť se ví – maminčin mazlíček!“ ušklíbl se Bob. – „To ne!“ ohradil se Robinson prudce. „Ale – ale – já nemám ani dost peněz, ani nic s sebou na cestu!“ – „Nu, nemáš-li jiné starosti!“ zasmál se Bob. „Jen zůstaň – nebude tě to nic stát. Do Londýna pojedeš se mnou – a pomůžeš kapitánovi s knihami a vyděláš si ještě slušný peníz. A pak se můžeš druhou lodí vrátit.“

Touha po dobrodružství a snad ještě více stud před kamarádem, aby nebyl považován za „maminčina synáčka“, přiměly bláhového hocha, že povolil, a zůstav na lodi, vydal se 1. září 1651 bez vědomí rodičů na svoji prvou cestu na moře.

A všechny starosti jako by z něho spadly, když byla kotva vytažena a loď, hnána silnějším větrem, vyjela s nadmutými plachtami v neznámou dál. Zprvu ovšem to nebylo pravé moře, ale více než 50 kilometrů dlouhá a místy 4–5 kilometrů široká zátoka Humberská, tvořící ústí velikých řek, které se na jejím konci stékaly – Ouse od severu a Trentu od jihu. Hull leží asi v její první třetině. Dívalo se to krásně na rychle míjející břehy a na hladce ubíhající vodu průplavem plynoucího toku, která se jen lodní přídí pěnila a za lodí tvořila dlouhý zčeřený pruh. Pak ale vyjeli ze zátoky a lodní plachty vzdul náhlý závan prudkého severovýchodního větru. Lodníci a Bob se tomu ovšem smáli, ale ubohý Robinson propadl náhle velmi prudce útokům mořské nemoci. Zmítání a houpání lodi hrozilo mu obrátit vnitřnosti na ruby a ubohý hoch cítil, jako by se již již měl rozloučit se životem. A v této zbědované náladě probudily se výčitky svědomí a Robinson si trpce vyčítal svůj nepředložený a trestuhodný kousek, který rodičům provedl. A když se pak vítr stupňoval a měnil ve skutečnou bouři, sliboval si nebohý hoch, že bude-li tentokráte zachráněn a zachován, vezme si to k srdci a nikdy už neučiní nic, k čemu od rodičů nedostane svolení, a vůbec se nesvěří nikdy už tomuto nespolehlivému živlu!

Leč druhého dne odpoledne uklidnil se vítr a do rána se utišil docela. Hladká, jen mírně se dmoucí hladina uvítala jej zrána na palubě – a v sluneční záři zdálo se Robinsonovi, že nikdy nesnil o něčem tak krásném, jako je toto modrošedé moře a v dáli modravý opar břehů Anglie. A celá hrůza předešlého dne byla zapomenuta – a s ní i všechna pokání a všechny dobré úmysly, a Robinsonovi bylo tak krásně, jako nikdy předtím – a svět kynul mu zase úsměvně vstříc…

A pak přišel Bob a smál se jeho včerejší hrůze a jeho domněnce, že šlo opravdu o skutečnou mořskou bouři.

„Bouře? Tohle? To byla sotva tak trochu menší hrstka větru – ani ne plný pytel,“ smál se. „To vůbec nic není – to ještě není ani pravá zábava! Počkej, až půjde do živého – to teprve poznáš, jaká je to rozkoš, cítit pod sebou pevné plaňky dobré a statné lodi na širém moři. Jdi, hlupáčku – to je jen hračka – ale konečně, pro nováčka to byl opravdu dosti dobrý křest, a ty jsi jej přestál statečně. A teď pojď, ať jej také po námořnicku statečně zapijeme!“

Horký punč, jehož síle Robinson nebyl zvyklý, utopil brzy poslední návaly lítosti, a mladý nerozvážlivec se snažil jenom o to, aby nebyl považován za změkčilce a slabocha. A tak se přidržel receptu přítelova, a kdykoliv se dostavovaly jiné myšlenky, chopil se sklenky, aby je utopil.

Tak obepluli zdáli rozlehlou zátoku Wash a plavili se pomalu k Yarmouthu, nejvýchodnějšímu přístavu Anglie. Ale vítr se obrátil, přicházeje teď od jihovýchodu, téměř přímo proti směru, kterým se jim bylo brát. Byli nuceni zakotvit na rejdě, kde se shromáždilo pomalu množství lodí, postižených stejnou nehodou. K cestě z Hullu do Yarmouthu, asi 200 kilometrů, potřebovali za nepříznivého větru plných šest dní. A teď byli nuceni ležet plných osm dní na kotvách, pro vítr, který se obrátil ještě nepříznivěji – od jihozápadu – a měnil se pomalu v opravdovou vichřici. Ale rejda měla dobré jméno, a tak neměl nikdo starostí a Bob s Robem trávili dlouhou chvíli hýřením. Leč osmého dne přestal i Bob žertovat o ubohém větérku. Vichřice se rozpoutala s opravdovou vzteklostí a ohromné vlny hnaly se z moře k rejdě, až se zdálo, že kotevní lana neodolají a že se loď rozbije o pobřeží. Všechny ruce na lodi byly svolány k práci a Robinsonovy práci nezvyklé dlaně byly za chvíli do krvava odřeny taháním a spouštěním provazů, jak pomáhal stahovat stěžně a spouštět ráhna k palubě, tak aby loď skýtala větru co nejméně opory.

A pak poznal Robinson, že všechno dosavadní nebylo opravdu ničím proti peklu, které se rozpoutalo teď. Bledé tváře a napjaté pohledy námořníků svědčily, že ani oni nevidí v této bouři hříčku, a když zaslechl kapitána, jak řekl k Bobovi: „Buď nám Bůh milostiv. Pochybuji, že z toho vyvázneme!“ – věděl Robinson, že je opravdu zle.

Příboj vln dorážel silně na palubu. Co nebylo dobře uvázáno, bylo odplaveno a kapitán poslal všechny volné lodníky do podpalubí. Leže ve visutém lodním lůžku, více zmlácen a polámán, nežli si kdy představoval, že je možno být, vzpomínal Robinson na domov, jejž tak lehkomyslně opustil, a na rodiče.

Teď, když tu ležel na houpajícím se lůžku v nebezpečně ohrožené lodi, cítil ovšem zase jinak. Všechny výčitky svědomí vrátily se znovu se zvýšenou účinností. Konečně to již nemohl vydržet a vyšel na palubu.

Dvě lodi, které kotvily v sousedství, byly již nuceny podtít své stěžně a shodit je přes palubu. O třetí, které neviděl a po které se ptal, slyšel, že se potopila. Dvě jiné se utrhly z kotev a byly zahnány na širé moře – bez stěžňů a plachet.

Avšak největší nebezpečí nastalo, když se o kus dále, hlouběji v rejdě, utrhlo několik uhelných lodí, které byly hnány větrem přímo k nim. Podařilo se jim v poslední chvíli uhnout – až poslední vrazila bokem do boku lodi Robinsonovy, a ač byly všechny ruce pohotově, aby srážku pomocí bidel a ráhen zmírnily, byl náraz přece jen prudký, a když byla cizí loď šťastně odražena, cítili všichni, že je loď porouchána a kapitán dal vypálit z děla na znamení nouze a prosby o pomoc.

Všechny ruce na lodi pracovaly zoufale na záchraně, ale voda v podpalubí stoupala a bylo patrno, že loď brzy klesne pod vodu. Bouře se sice zatím nápadně utišila, ale loď nebyla již schopna dostat se do přístavu. Vypalovali proto ránu z děla za ranou. Konečně odvážili se námořníci lehké lodi, která kotvila nejblíže, spustit člun. S největším nebezpečím života podařilo se mužstvu přiblížit se ke klesající lodi, a co se zdálo holou nemožností, bylo těmito zmužilými lidmi přece provedeno: lodice dostala se tak blízko, že jim mohlo být hozeno lano, za něž se přitáhli k lodi. Za neustálého nebezpečí, že bude člun vlnami o bok lodi rozbit, dostali se všichni z lodi do člunu a odrazili. Ale bylo nemožno pokusit se o přistání k lodi, která člun vyslala, a proto zamířili přímo k nejbližšímu břehu. Neujeli však ještě ani polovinu vzdálenosti, když jeden z námořníků zvolal, že loď již klesá. Robinson se s hrůzou otočil a viděl, jak se loď naklonila přídí do vln a náhle klesla, vlastně sjela pod hladinu.

Konečně, po nesmírné námaze a polomrtví únavou a vysílením, dostali se ke břehu, kde na ně čekal zástup ochotných pomocníků. Pobřeží zahýbalo k západu a lámalo aspoň poněkud zuřivost větrů, takže se opravdu podařilo šťastně přistát, aniž by se lodice roztříštila. V Yarmouthu, kam se dostali pěšky, byli přijati jako trosečníci s velkou vlídností, úřad jim vykázal slušný byt a občanstvo opatřilo je zásobami i penězi, aby se mohli dostat buď zpět do Hullu, nebo do Londýna.

Robinson byl teď ve velkých rozpacích. Zažité hrůzy ho pudily, aby hledal bezpečné útočiště domovského krbu. Ale nepravý stud a obava z výsměchu měly ho k tomu, aby návrat dle možnosti oddálil. Nerozhodně a sklíčeně potuloval se Yarmouthem, až nalezl třetího dne svého kamaráda, doufaje, že mu poradí. Leč tento hrdina, jenž se mu dosud posmíval a z jeho obav a strachů žerty si tropil, zdál se teď být zdrcenějším nežli Robinson sám. Vypadal neobyčejně vážně, ba i jeho hlas zdál se být Robinsonovi zcela jiným a neznámým. Sdělil Robinsonovi, že nalezl v Yarmouthu svého otce, jenž mu sem přijel vstříc, ale nabídku, že jej otci představí, vyslovil jen velmi váhavě, a Robinson pochopil, že se tento posměváček velmi svého otce bojí.

Starý pán přijal Robinsona vlídně. Bob vyložil otci, že jeho přítel vykonal tuto cestu jenom na zkoušku, aby nabyl zkušeností před velkou cestou, na kterou se hodlá vydat. Starý pán obrátil se k Robinsonovi.

„Mladý muži,“ řekl téměř slavnostně. „Vaše nehoda na první cestě je snad znamením, že nejste k mořeplavectví určen a že se máte vzdát všech podobných zámyslů. Vypravujte mi o sobě a o svých úmyslech.“

Robinson tak učinil, přičiňuje se však všemožně, aby svůj ošklivý skutek ukázal v mírnějším světle. Ale nezdálo se, že by se mu podařilo starého muže přesvědčit. Poslouchal se zřejmou rozmrzelostí, a když Robinson skončil, vstal, popošel k oknu a zvolal s výbuchem náhlého hněvu:

„Co jsem udělal, že tento nešťastník vstoupil na moji loď! Jistě se to celé neštěstí stalo jen kvůli němu. Člověče, jste učiněný Jonáš, a ať mne samého polkne velryba, nedám-li si pozor, abyste kdy vkročil nohou na některou moji loď!“

Ale po chvíli hubování a plísnění utišil se a bylo zřejmé, že jenom pomyšlení na utrpěnou ztrátu vnuklo mu příkrá slova k nešťastnému mladíkovi. Domlouval mu však velmi vážně a opravdově, a pochopiv, že jeho syn nebyl na jeho ztřeštěném kousku bez viny, protože věděl, že Robinson odchází z domova bez rozloučení a bez vědomí rodičů, považoval za svoji povinnost napravit, co se stalo.

„Spolehněte se, mladíku,“ končil svoje kázání, „že nevrátíte-li se ihned rovnou domů, budete mít všude, kamkoliv se hnete, jen neštěstí a nehody, neboť není možno, aby se člověk, který je tak nesmyslně lehkomyslný, ztřeštěný a bezohledný, že dovede pro hloupý rozmar opustit a zarmoutit starostlivé rodiče, dočkal ve světě jakéhokoliv zdaru! Jděte a polepšete se – máte-li k tomu trochu síly!“

Robinson cítil veliké zahanbení, a kdyby ho byli dovedli rovnou na loď jedoucí do Hullu, byl by se asi rád, byť s obavami, vrátil do teplého domácího hnízda. Ale zahanbení, kterého se mu dostalo, měnilo se na ulici rychle v nerozumný hněv. „Jaké má právo spílat mi?“ řekl si pošetilý hoch. „Ať si mentoruje svého vlastního hlupáka Boba! Já mu ukážu, jsem-li schopen postarat se o sebe, či ne!“

A tak se za chvíli celá jeho lítost a zkroušenost změnily ve furiantské odhodlání. – Připojil se k jinému druhovi z lodi, který, maje v kraji známé, vydal se po pevnině do Londýna. Zakusil cestou sice několik velmi prudkých návalů nerozhodnosti a lítosti, ale zapudil a přemohl je vždy, namlouvaje si, že to jsou záchvaty zbabělosti. Bývá to u všech lehkomyslných a pošetilých, že nejlepší a pravá hnutí své bytosti považují za slabost, namlouvajíce si, že jsou hrdiny tam, kde vpravdě jednají jenom ze skutečné zbabělosti, nejsouce dosti statečnými, aby dovedli čelit pravdě. Jest jim vždy mnohem snadnější tropit znovu nejhloupější kousky, ano, i skutečné špatnosti, nežli se kdy přiznat, že pociťují lítost a že se stydí. Nevědí, že to je právě příznakem nejhorší mravní slabosti – a tuší-li to, snaží se to tím více zakrýt umělým furiantstvím, stavíce se, jako by byli již zatvrdlými hříšníky, ač jsou jenom pošetilými, nezkušenými chlapci, vědomými, že jsou na špatné cestě a příliš slabými, aby dovedli obrátit.

II

V Londýně měl Robinson zvláštní štěstí. Seznámil se s kapitánem lodi, která obchodovala se Západní Afrikou. Bodrý muž vrátil se nedávno z cesty s velmi šťastným výsledkem a chystal se nastoupit novou, od níž si sliboval výdělek ještě větší. V dobré náladě nabídl Robinsonovi, s nímž se v hostinci při sklence znamenitě pobavil, aby jel s ním. Nabídl mu volnou stravu – za kterou mu může pomoci vést obchodní knihy – a vyzval ho, aby za všechny peníze, které bude moci sehnat, nakoupil různých levných tretek, které lze černochům v Africe prodat s tisíceronásobným výdělkem. Robinson věděl, že má jeho matka v Londýně příbuzné a podařilo se mu je nalézt a přimět, aby mu na cestu přispěli menší částkou peněz. Celkem měl tolik, že mohl opatřit malou zásobu nejlevnějších předmětů, přičemž mu jeho nový přítel mohl velmi prospěšně poradit i pomoci.

Cesta uplynula velmi šťastně. Kapitán ukázal se být opravdu velmi dobrým člověkem. Po celou cestu se neustále zabýval svým mladým chráněncem. Poučoval ho ve všem námořnictví a naučil ho základům námořního pozorování a počtářství, i řízení lodi. A tak se během této cesty stal z mladého dobrodruha obchodník i námořník. Chybělo mu jenom, že se mu nedostalo příležitosti, aby byl kdy opravdu pracoval jako námořník a začátečník. Měl sice celkový přehled, ale neměl zkušeností, kterých lze dosíci jenom vlastní námahou, zážitkem a prací.

S pomocí kapitánovou vyzískal za své zboží pět liber a devět uncí zlatého prachu, které v Londýně prodal za tři sta guineí. Jediným zlým následkem cesty, o němž Robinson věděl, bylo, že byl na této cestě trápen horečkami, vyvolanými tropickým vedrem guinejského pobřeží, kde většinu času strávili. Neboť mu již ani nenapadlo myslit na to, že ho tento nenadálý zdar jen tím více utvrdil v jeho domýšlivé pošetilosti. Chtěl se zprvu vrátit se svým ziskem – tři sta guineí znamenalo tehdy již opravdu slušný majetek – domů. Ale chvála a uznání, kterých se mu dostalo mezi novými známými v londýnském přístavu, vzbudily v něm touhu, aby návrat domů odložil až po příští cestě. Neboť když hned po prvé vyzískal tolik – jak veliké, skutečné bohatství přiveze domů po druhé, když má teď tolik do podniku? Pak bude všude, i doma, zcela jinak přijat a uvítán…

Nežli se však loď vypravila na novou cestu, zemřel náhle dobrý kapitán a velení převzal dosavadní kormidelník. Na radu kapitánovy vdovy – výborné, poctivé a zkušené ženy, vzal s sebou Robinson jenom za 100 liber zboží, a ponechal zbytek svého majetku ve správě vdovy, která vedla v Londýně výnosný obchod. Ale ztrátou dobrého kapitána jako by byla loď ztratila i svoje štěstí. Když se ocitli v blízkosti Kanárských ostrovů, byli za jitřního úsvitu spatřeni marockým korzárem ze Saleh. Loupežná loď rozepjala ihned všechny plachty a pustila se za kořistí. Ihned učiněno vše, co bylo možno, aby byla zvýšena rychlost lodi. Stěžně, ráhna i lanoví dostaly tolik plachet, kolik mohly unést. Ale ukázalo se brzy, že je loupežnická loď mnohem rychlejší a že není naděje na uniknutí. Nezbývalo nežli přichystat se k boji.

Na lodi bylo dvanáct děl, marocký korzár jich měl osmnáct. O třetí hodině odpolední byl již na dobrý dostřel. Naštěstí prozradil útočník příliš brzy, z které strany se chce k lodi přiblížit, a kapitán dal dopravit všechna děla na tuto stranu. Podařilo se mu opravdu obrátit se včas k útočníku bokem a vypálit naň všechna děla v jediné salvě. Snad z neumělosti, snad z přílišné horlivosti nezpůsobili mu však přílišné škody. Leč ani salva lupičova nepoškodila lodi valně a také z ručnic palba dvou set mužů, které měl lupič na palubě, neuškodila mužstvu, dobře se kryjícímu za lodním brlením. Leč všechen jásot zmlkl, když korzár náhle zastavil, a s neobyčejnou obratností zajel kolem zádi na druhou stranu lodi. Nebylo času k přenosu děl, a za chvíli byla lupičská loď bok po boku nešťastné lodi. Téměř v jediném okamžiku bylo 60 Turků na palubě, a jejich sekery a krátké, těžké šavle řádily v lanoví a provazoví lodi, vydávajíce ji bezmocně do rukou nepřítele.

Mužstvo lodi je sice uvítalo palbou z mušket a jinými zbraněmi, a také se jim po dvakráte podařilo vyčistit palubu od nepřátel. Leč, když tři lodníci padli a loď s přeřezanými lany byla nepříteli vydána na milost a nemilost, nezbývalo nežli se vzdát. Loď byla vyloupena a zajatci dopraveni do Saleh, přístavního města marockých „černochů“6.

Robinson vzbudil svým zjevem a chováním pozornost pirátského kapitána, a ten vzal si jej ke své vlastní službě, jako sluhu ve svém domě na pevnině. Když byl korzár na moři na výpravě, konal Robinson služby v zahradě domu, a když byla loď v přístavu, bylo jeho povinností spát v kapitánově kajutě a hlídat ji. A tak, ačkoliv Robinson neustal pomýšlet na útěk, uplynuly plné dva roky, aniž se k tomu ukázala nejmenší příležitost, nebo i jenom naděje. Věc byla tím nesnadnější, že byl sám, bez krajanů, že neměl nikoho, s kým by se byl mohl poradit a smluvit.

Po dvou letech se stalo, že loupežný kapitán z nějakého důvodu – snad z únavy, snad že se necítil plně zdravým – zůstal po delší dobu doma. Vyjížděl si však několikráte v týdnu v malé lodici na rybolov, a jako veslaře bral s sebou vždy Robinsona a mladého maurského hocha. Robinson ukázal se být obratným rybářem a Maur brzy dovolil, aby vyjížděl na rybolov bez něho, jen v průvodu jednoho jeho chudého příbuzného a mladého hocha.

Jednoho dne byl korzár na takovéto vyjížďce překvapen nenadálou mlhou, která úplně zahalila všechen rozhled. Nejen, že nebylo vidět zemi, asi hodinu cesty vzdálenou, ale mlha zhoustla tak, že bylo vidět sotva na konec lodi. Veslaři zmátli si brzy směr a nevědouce o tom, jezdili v nepravidelném kruhu. Tak strávili celý den a noc, a když se obzor s východem slunce vyjasnil, viděli, že jsou od země velmi daleko – sotva ještě na dohled. Vysíleni, vyhladovělí a zmoření žízní dostali se zpět, ale mohli děkovat jenom příznivému větru, který se včas obrátil, že nebyli zahnáni docela beznadějně na moře.

Korzár byl od té doby opatrnější. K rybolovu vydával se pak jenom ve velkém člunu, vzatém z lodi, na níž byl Robinson zajat. Byla to znamenitá lodice, a korzár ji dal ke své potřebě ještě upravit. Jeho lodní tesař – rovněž anglický otrok – zřídil v lodici krytou kabinu a polokrytou palubu, takže byl za kajutou volný prostor pro kormidelníka a řidiče velké plachty a před kajutou místo k ovládání ostatních plachet a lanoví.

Kabina byla úzká a malá, určená jenom pro kapitána a nanejvýše dva společníky. Byl v ní stolek a skříň k uložení potravin – chleba, rýže, kávy a podobného, čeho mohlo být zapotřebí při podobné nehodě, jakou zažil, a také hlavní lodnické nástroje a potřeby. V takto vypravené lodici vyjížděl si velitel nyní velmi často, a protože se Robinson za naší nehody velmi statečně držel, nenechal jej ani jednou doma. Lodice osvědčila se znamenitě a byla brzy známa jako nejlepší a nejrychlejší zábavní lodice v přístavu.

Jednoho dne pozval si pán na vyjížďku několik vznešených Maurů a nařídil již den předtím, aby byla lodice opatřena vším potřebným. Do lodice byla snesena zásoba dobrých jídel a tři brokovnice s potřebným střelivem, aby se mohli výletníci bavit střelbou ptáků. Leč ráno sdělil korzár Robinsonovi, že jeho přátelé toho dne nemohou a že je tudíž výlet odložen na druhý den. Aby tedy vyjel jako jindy sám s jeho příbuzným a s mladým Maurem nachytat dobrých ryb, protože jeho přátelé budou dnes u něho na večeři, aby mohli ráno co nejdříve vyjet.

Tato příhoda uvedla Robinsona v horečné rozčilení. Viděl v ní vítanou příležitost k pokusu o útěk. S přemáháním odpověděl klidně a nenápadně, že se přičiní, aby hosty svého pána co nejlépe uspokojil. A jakmile byl samotný, přikročil k provedení svého nápadu. Nevěděl, kam jej cesta zavede, a tak první, co mu napadlo, bylo, aby svoje zásoby co nejvíce rozmnožil. A možno-li i svoje zbraně.

Řekl svým druhům, že nemohou brát ze zásob určených k pohoštění pána a jeho přátel – ale že proto není potřebí, aby trpěli hlady. Aby tedy přinesli, co budou moci opatřit, aby se mohli mít také dobře. Přinesli po chvíli veliký koš sucharů, trochu jiného pečiva a jídel a velkou láhev rumu, těšíce se, že si udělají dobrý den. Velké, baňaté, úzkohrdlé džbány, určené pro zásobu pitné vody, byly naplněny již včera čerstvou vodou.

Robinson zatím využil volné chvíle, aby potají snesl do lodice, co nalezl vhodného a co mohl nenápadně odnést. Byly to mezi jiným dobrá sekera, pilka a kladivo. Uzřev veliký kus včelího vosku, aspoň 25 kilogramů těžký, určený k dělání svíček, odnesl jej rovněž do lodice spolu s velkým klubkem nití na knoty. A také měděný kotlík a několik menších hrnků. Tu však přicházeli již oba jeho průvodci a Robinson je přijal, sedě lhostejně u kormidla.

Vida dobrou náladu svých druhů, obrátil se Robinson k Maurovi.

„Muleji,“ řekl mu, „pán má v kajutě pušky. Nemohl bys sehnat také trochu prachu a kulí, abychom mohli zastřelit několik alek? Víš, že je pán velmi rád jí.“ – Říkali tak velikým, kachnovitým mořským ptákům, které někdy potkávali na vlnách mimo přístav. „Je to všechno ve velké lodi.“

Mulej v tom viděl dobrý nápad. A opravdu přivlekl za chvíli veliký kožený pytlík a v něm asi půldruhého kilogramu prachu a asi tři kilogramy broků a trochu koulí.

„Vzal jsem toho hned víc, nebudu to aspoň musit tahat zítra,“ poznamenal na vysvětlenou – k tajné radosti Robinsonově. Ten věděl, že je na lodi již dosti prachu, neboť jej tam dopravil včera již sám, za dozoru pánova. A rovněž dobrá zásoba vína a pálenky v několika lahvích, jež byly spolu s jinými zásobami k výletu uloženy v kapitánově kabině mimo to, co bylo v lodi vždy pohotově k obyčejným vyjížďkám.

Tak zásobeni vydali se na cestu. Severovýchodní vítr působil Robinsonovi sice starosti, neboť mu nedovoloval vydat se k severu, kde by byl od stihatelů za těchto okolností rychle dohoněn. Ale pomyslil si, že všude bude lépe nežli v otroctví, a spoléhal, že to „nějak dopadne“. Této příležitosti nesměl zanedbat. A teď již zpět dobře nemohl. Kdyby kapitán přišel na to, jaké vykonal přípravy, pojal by podezření a jeho naděje byly by asi navždy zničeny.

A tak vypluli z přístavu a lovili nějaký čas přímo před ním, ale bez výsledku. Robinson zaměstnal své druhy řízením lodi a obsluhoval sám udice – aby je mohl vyhazovat bez návnady. A tak řekl za chvíli:

„Takhle to nepůjde – zde neberou! Jeďme trochu dál – takhle bychom se mohli vrátit s prázdnou!“

Mulej byl k tomu velmi ochoten a přitáhl plachtu. Z místa u kormidla ovládal i hlavní plachtu, jejíž spodní ráhno vyčnívalo přes kajutu daleko dozadu, jsouc řízeno provazy vedenými přes kladky na zadním okraji kajuty. Vyjeli tak asi 10 kilometrů daleko od země. Tam Robinson požádal Muleje, aby upravil přední plachty tak, aby loď stála co možná na jednom místě, pod záminkou, že tomu lépe rozumí. Mulej předal kormidlo mladému Hurymu a šel na příď. Když pak stál vedle Robinsona, chopil ho Robinson znenadání zezadu a shodil ho do vody. Mulej se ovšem ihned zase vynořil, neboť plaval jako ryba, a zlobě se pro hloupý žert vyzýval Robinsona, aby mu pomohl zpět na loď. Ten však zatím vytáhl pušku, kterou měl ukrytu pod lávkou, a namířiv ji na Mulejovu hlavu, řekl s klidnou rozhodností:

„Ne, Muleji, buď rád, že jsi ve vodě. Pluj teď pěkně zpátky domů, pro tebe to neznamená nic velkého a moře je klidné. A měj se dobře a tvůj pán také. Já jedu domů. Odvážíš-li se přiblížit se, budu nucen tě zastřelit – a to bych nerad. Tak tedy už pluj a nezdržuj ani sebe, ani mne!“ – Mulej naň hleděl chvíli nechápavě, pak se prostě obrátil a plul ze vší síly ke břehu. – Robinson se obrátil k malému Maurovi. – „Hury,“ řekl mu, „neboj se ničeho. Já jsem teď pánem lodi a kapitánem. Budeš-li mi věrný, udělám tě něčím velikým. Ale nebudeš-li mi přísahat při vousu Mohamedově, že mi budeš věrný, budu nucen tě utopit.“ – Hoch se naň však šklebil docela upřímně a řekl, že ho to docela nic nemrzí a že s ním půjde rád, kam bude chtít. Měl totiž Robinsona opravdu rád a věděl, že mu neublíží.

Pokud byli na dohled Maura, jenž plaval ke břehu, plul Robinson plnými plachtami ven na širé moře, trochu k severozápadu, aby vzbudil domněnku, že směřuje k Gibraltaru, což byla jediná rozumná cesta. Ale Robinson věděl, že budou-li pronásledováni, budou hledáni tímto směrem. Proto, jakmile byl ubezpečen, že jsou Maurovi z dohledu, zaměřil přímo k jihu – neboť jistě jej nikdo nebude považovat za tak ztřeštěného, že by se vydal sám směrem k těmto nebezpečným končinám, kde na březích bydlely jenom divoké kmeny černochů a ještě divější zvířata.

Když objel kus cesty, zamířil k jihovýchodu, aby se dostal zemi na dohled. Vítr vál velmi dobře a tomuto směru příznivě a loď plula opravdu znamenitě. V noci se oba plavci střídali u kormidla a druhý den ke třetí hodině odpoledne byli již téměř sto padesát mil jižně od Saleh, daleko od končin, kam sahala přímá moc marockého sultána a kteréhokoliv jiného vládce. Přiblížili se k pobřeží, ale shledali je pusté a úplně liduprázdné. Lupičství otrokářských Maročanů zahnalo všechny černochy z těchto končin do bezpečnějších dálek. Leč Robinson bál se jak Maročanů, tak černochů a nemohl se odhodlat k přistání. A tak jel stále dál a dále, dokud byl příznivý vítr, totiž plných pět dní. Když se pak vítr obrátil k jihu, byl si Robinson jist, že už je mimo všechen dosah každé možné honby se strany korzárů ze Saleh, kteří, i kdyby byli jeli tímto směrem, jistě se již vzdali a vrátili. Přistál tedy u břehu a zakotvil proti ústí malé říčky. Neměl ovšem potuchy, v kterých místech a v které zeměpisné šířce se nalézá. Leč na břehu nebylo nikde živé duše. To však Robinsona nikterak nermoutilo, neboť to jediné, po čem toužil, byla čerstvá voda.

K říčce dostali se s večerem a usnesli se, že se vydají na zemi, jakmile se setmí. Leč jakmile slunce zašlo, ozval se od břehu strašlivý řev, bučení a vytí divokých zvířat v takové směsici zvuků, že ani Robinson, ani ubohý, strachem se chvějící Maur neměli odvahy přiblížit se břehu. A Robinson uznal, že nápad, jít na břeh večer, byl tím nejhorším, co mohli provést. Ve dne měli svůj zrak – v noci měli dravci nad nimi mnohem větší převahu. A pak nevěděli, zdali by mohli dobře s lodí ke břehu a plavat v těchto neznámých vodách za noci, znamenalo vydávat se do milosti žralokům.

„Necháme toho, Hury,“ svoloval Robinson k prosbám Huryho. „Ale což, budou-li tu zítra lidé, kteří to s námi nebudou myslit o mnoho lépe nežli tito lvi?“ – „Pak jim pošleme nějaké koule a ty je udělají běžet,“ smál se Hury. Za dobu více než dvouletého styku naučil se čilý Hury od Robinsona mnohem více anglicky nežli Robinson maursky.

Posilnili se douškem rumu a upevnivše kotvu, ulehli ke spánku. Ale nespali. Bylo patrno, že je okolí plné zvěře, o níž nedovedli nijak říci, je-li to neškodný dobytek, anebo smečka dravých šelem. Probděli noc a ráno se rozmýšleli, co dál. Na nebezpečný břeh se jim nechtělo – a jet dále nebylo rovněž radno, neboť měli již jen několik doušků vody. A nemohli vědět, kdy přijdou na novou říčku a zdali tam nebude ještě hůře a nebezpečněji.

„Já půjdu,“ rozhodl se Hury. „Vezmu džbán a půjdu!“ – Na otázku, proč chce jít raději sám, nežli aby nechal jít Robinsona, odpověděl s veselou srdečností: „Když přijdou divoši, snědí mne a ty pryč. Kdybys šel ty, snědli by tebe a mne by pak chytili také!“ – „Nuže, Hury, půjdeme raději oba a ubráníme se!“ odpověděl Robinson. Posilnili se sucharem a douškem rumu a veslovali s člunem co nejblíže ke břehu. A uvázavše si na záda po džbánu, každý s puškou v ruce brodili se na pevninu.

Robinson se neodvážil ztratit lodici z očí, aby nebyli zaskočeni od divochů. Ale Hury spěchal dále na břeh a zmizel v lese. Po chvíli slyšel Robinson výstřel a nevěděl, má-li chvátat na pomoc, či prchnout. Nežli se však mohl rozmyslit, uzřel vracejícího se Huryho. Avšak nebyl pronásledován – nesl cosi v rukou. Bylo to zvíře, které zastřelil. Trochu se podobalo zajíci, ale bylo větší a mělo delší nohy. A rozhodně slibovalo dobrou hostinu. A Hury sděloval, že nalezl dobrou vodu a že není nikde ani stopy po divoších.

Šli tedy spolu, naplnili své džbánky a vrátili se na loď. Ale nežli odjeli, zpozorovali, že jejich starost o vodu byla zbytečná. Jak moře s odlivem ustupovalo, viděli, že tok říčky tvoří dále do moře pokračující temnější pruh a velmi brzy byla v oněch místech úplně sladká a pitná voda. Byla to zkušenost, jež v budoucnosti mohla zmenšit jejich starosti. Naplnili si tedy vodou všechny baňky i všechny nádoby, jež na lodi měli, a nashromáždivše ještě hromadu suchého dříví, upekli si svého neznámého zajíce po divošském způsobu v rozpálené jámě, zabaleného do listí. Pak vzavše s sebou zásobu suchého dříví, vydali se na další cestu.

Robinson projel těmito končinami již na své předešlé cestě a věděl, že na Kanárské ostrovy nemůže být daleko. Ale neměl nástrojů ke změření zeměpisné šířky a také neznal přesně, kde ostrovy jsou. Proto byl nucen zanechat myšlenky na jejich hledání a jet dále nazdařbůh.

Doufali, že se konečně dostanou do míst, kde obchodují Angličané, a že tam potkají nějakou anglickou loď. Podle všeho byli v území ležícím mezi Marokem a zemí domorodých států. Tam tehdy bydlila jenom divá zvířata. Černoši odtud vesměs prchli ze strachu před Maury dále k jihu a Mauři byli soustředěni severněji, kde se země snáze obdělávala a byla jejich státu blíž. A toto prázdné území hemžilo se zvěří a spoustou dravců. Mauři sem někdy zajížděli jenom na lov, vysílajíce sem výpravy o dvou až třech tisících lidí. Leč sotva kdy pustili se tak daleko k jihu, honíce otroky spíše hlouběji ve vnitrozemí. Pobřeží, kolem něhož jeli ještě přes 100 mil k jihu, nejevilo nikde ani nejmenší stopy po lidském obydlí.

Potřeba pitné vody nutila je opětovně k přistávání. Jednoho dne zakotvili pod vysokým pobřežím. Chystali se vystoupit na břeh, když se náhle nedaleko nich zdvihlo cosi nad skalním balvanem.

„Pryč! Pryč odtud!“ vykřikl Hury, jenž měl bystřejší zrak. „Lev!“

Byl to opravdu lev. Veliké, dospělé zvíře. Snad se tu vyhříval na sluníčku a vyrušen hlukem přistání, zdvihl se, aby pohlédl na vetřelce. Zdálo se, že mu ani nenapadá, aby se nějak plašil. Spíše zvědavě hleděl na loďku a na oba mladíky, jako by nevěděl, co si o nich myslit. Robinson odrazil loď od břehu a vskočil do ní. Několik rázů veslem dopravilo je z nebezpečné blízkosti. Ale lev byl dle všeho opravdu zvědavý. Viděli jej, jak zvolna sestupuje ze skály dolů, až těsně k vodě – byl odliv a moře ustupovalo od břehu – jak vylézá na vlhký balvan a hledí na loď, zívaje a ukazuje veliké, bílé tesáky.

Robinson měl pušky vždy pohotově. Největší byla nabita dvěma kulemi, druhá rovněž, třetí pak pěti kulemi menšího kalibru. Vědomí, že mohou rychle odplout, dodalo mu odvahy k útoku.

Prvým výstřelem zasáhl lva do přední nohy. Zvíře vyskočilo, ale dopadnuvši na roztříštěnou nohu, upadlo a vztyčilo se, vyrážejíc strašlivý řev. Nežli bylo možno poznat, chce-li prchnout nebo útočit, střelil Robinson po druhé. Tentokráte zasáhl hlavu a viděl s radostí, jak se obrovské zvíře svalilo, a škubajíc sebou, rychle dodělalo.

Teď dostal i Hury odvahu. Přirazili ke břehu, nabili znovu ručnice, a zatím co Robinson stál na přídi připraven k výstřelu, vyskočil Hury s druhou puškou na břeh, přikročil až ke zvířeti a dorazil je ranou vypálenou přímo do ucha.

Za daných okolností litoval Robinson, že na zvíře vyplýtval tři rány. Mohli je potřebovat k vážnějším účelům. Hury si chtěl mermomocí vzít lví kůži s sebou. A po úvaze, že by jí snad mohli u černochů dobýt vážnosti, pustili se oba do práce. Hury ukázal se při tom o mnoho obratnějším a dokázal mnohem více nežli Robinson, který se o něco podobného nikdy nepokoušel. Potřebovali však k tomu téměř celý den, nežli kůži stáhli a napjali na střechu kajuty, kde ji slunce rychle vysušilo. Robinson jí chtěl potom použít jako ložní pokrývky, ale shledal, že ztvrdla jako prkno, a nevěda, co s ní počít, neboť v kabině páchla, ponechal ji na střeše.

Pluli opět plných dvanáct dní dále k jihovýchodu. Již dříve začali velmi šetřit se svými zásobami a teď šetřili ještě více. Odvažovali se na zemi, jenom když byli nuceni obnovit zásobu vody, a ne vždy měli štěstí ulovit i nějakou zvěřinu, neboť stříleli, jen když měli jistou ránu, a ulovené maso se v tropickém vedru velmi rychle kazilo, takže nebylo možno zásobit se jím. Lovili tedy neustále ryby, používajíce masa za návnadu, a upravovali je na ohníčku rozdělaném v lodní přídi v měděném kotli.

Robinson věděl, že všechny evropské lodi plující do Guineje nebo do Východní Indie staví u Zeleného mysu a lodi směřující do Brazílie že zastavují u Kapverdských ostrovů. A tak sázel celé svoje štěstí na tuto naději, že najde bělošskou obchodní loď.

Dvanáctého dne této nové plavby viděli, že je pobřeží obydlené. Spatřili na břehu lidi, a přiblíživše se, viděli, že to jsou nazí černoši. Ale nepokoušeli se připlout k loďce – jenom ji sledovali, jdouce kus cesty po břehu anebo za ní hleděli z vyšších skalisek. Robinson dostal chuť vstoupit s nimi v styk. Ale ustrašené dohady Huryho zradily ho od této nebezpečné myšlenky. Přece však, když z posunků černochů, kteří běželi zároveň s lodí po břehu, usoudil, že jsou přátelského smýšlení, přiblížil se ke břehu tak daleko, aby se mohl dorozumět voláním. Černoši byli vesměs neozbrojeni, až na jediného, jenž byl ozbrojen dlouhým kopím. Robinson věděl, že domorodci dovedou touto zbraní metat do velké dálky a že zasahují svůj cíl s neuvěřitelnou přesností. Proto se neodvažoval příliš blízko, ačkoliv odliv a tvar břehu by to byl v těchto místech dovolil, ale naznačoval posunky, že by chtěl něco k jídlu. Ukazovali, aby zastavil, že něco přinesou. Stáhl tedy hlavní plachtu a postavil ostatní proti větru tak, aby loď stanula, a čekal. Dva z černochů rozběhli se od břehu do lesa, jenž začínal kousek od přílivové hranice. Vrátili se za dosti značnou dobu, nesouce různé věci v jakémsi košíku, zavěšeném na tyči, kterou nesli mezi sebou. Robinson ovšem nevěděl, co to je, ale byl odhodlán to přijmout. Neodvážil se však vstoupit k nim na břeh a zdálo se, že ani oni nemají mnoho chuti ke vzájemnému přiblížení. Ale byli to jistě velmi hodní lidé a dovedli si pomoci. Donesli své dary na místo, kde bylo pro člun velmi snadné přistát, a položivše vše na zemi, vzdálili se notný kus cesty, aby ukázali, že nechtějí a nemohou cizincům ublížit. Přistáli tudíž, odnesli dary na loď, a teprve když opět odrazili, přišli černoši znovu co nejblíže k vodě. Nemohouce se jim ničím jiným odvděčit, snažili se dát jim najevo svoji vděčnost aspoň posunky. Náhoda však chtěla, aby se jim mohli odvděčit opravdověji. Jak tak pluli podél břehu, dostali se černoši, kteří je po břehu pronásledovali, ke skalisku, tvořícímu malý výběžek. A náhle hnali se všichni s křikem zpět. Se skály se ozvalo zuřivé zařvání a na vyčnívajícím balvanu objevili se dva nádherní levharti. Černoši zmizeli jako kouzlem v křovinách, až na toho, jenž měl kopí. Ale levharti mu nevěnovali pozornosti. Jejich hněv byl probuzen lidmi na lodi. K Robinsonovu překvapení vrhla se veliká kočka do vody a plula s podivuhodnou rychlostí přímo k ní. Chopiv se pohotově pušky, vystřelil Robinson a zasáhl ji šťastně mezi oči. Vymrštila se prudkým vzmachem půlí těla z vody a klesla pak za křečovitých pohybů pod hladinu, barvíc vodu krví. Robinson s Hurym přiblížili se s lodí k ní a obratnému Hurymu se podařilo vhodit dodělávající šelmě na krk provaz dříve, nežli klesla pod vodu. Druhá šelma zatím zmizela za skálou v houštině.

Rozhlíželi se po černoších, ale neviděli jich nikde. Teprve za chvíli uzřeli toho, jenž měl kopí, jak se opatrně a ustrašeně zdvihá se země. Buď upadl, anebo se uleknutím vrhl na zemi při Robinsonově výstřelu. Na Robinsonovy konejšivé posunky přiblížil se černoch statečně ke břehu, a když mu Robinson hodil konec provazu, chopil se ho a volal na své druhy. Lodice poodjela a z lesa vycházely pomalu postavy domorodců. Vidouce, že jim nikdo nehodlá škodit, přiběhli a spojenými silami vytáhli zabité zvíře na břeh. Byl to nádherný levhart, krásně skvrnitý a velmi veliký, a černoši nad ním zatančili radostný vítězný tanec. Dáno jim na srozuměnou, že kořist patří jim a oni dávali svou vděčnost najevo radostnými posunky. Pustili se ihned do stahování zvířete a pomocí ostrých kusů dřev stáhli je v neuvěřitelně krátké době s dokonalou zručností. A pak k Robinsonovu podivu přinesli kůži na břeh a položili ji tam, vzdalujíce se s projevy úcty a naznačujíce, že patří šťastnému střelci. A nežli mohl Robinson dar vzít, viděl, že se ostatní rozdělili. Jedni běželi do lesa a z druhých jedni uvazovali tělo levharta na tyč a druzí dávali plavcům znamení, aby počkali, že bude přineseno další jídlo. Robinson naznačil, že potřebují vodu, ukazuje jim prázdný džbánek. A brzy přicházela celá řada černochů, mužů i žen, s košíky a nádobami. Postavili vše opět na břeh a vzdálili se. Vystoupivše na břeh, nalezli plavci veliké nádoby z pálené hlíny plné čerstvé vody, košíky se sušeným masem a jiné s ovocem, s obilím a s různými plodinami, kterých obdarovaní sice neznali, ale přece přijali. Vodu přelili pomocí džbánů do svých zásobních baněk a odjeli, potěšeni neméně nežli černoši.

Měli teď znamenitou zásobu ovoce, obilí, různých jedlých kořenů a hlíz, mezi nimiž hlavně ohromné vřetenovité kořeny, vypadající jako obrovská, metrová petržel, ale škrobnaté a po upečení podobné chutí spíše bramborům, a masa, které bylo v menších kouscích natvrdo usušeno, či spíše vyuzeno na slunci a v kouři. To mohlo vystačit na několik neděl – kdyby byli měli větší nádoby na vodu, kterou byli nuceni obnovovat vždy po týdnu nebo čtrnácti dnech. Tak pluli opět asi jedenáct dní, aniž se přiblížili pobřeží, až přijeli k dosti vysokému, skalnatému ostrovu, který opatrně zdaleka objeli. A tu napadlo Robinsonovi, že by to mohl být Zelený mys. Vyrazil tedy ještě dále na moře směrem k západu a opravdu spatřil zanedlouho před sebou v dálce, ale zřetelně, zemi. Ale nebylo snadné pustit se přímo k ní. Docházela jim voda –hledali právě, kde by ji doplnili, když je skalisko přimělo k obeplutí – a vítr se počínal tišit. Kdyby ulehl, byli v nebezpečí, že se nedostanou včas ani k ostrovům, ani zpět k zemi. A co tak Robinson seděl, rozmýšleje se, pod střechou kabiny, rozlehlo se náhle volání.

„Loď, pane, loď!“ křičel Hury. Ubohý hoch byl opravdu ulekán – myslil, že to jsou určitě jejich maročtí pronásledovatelé. To bylo ovšem nemožno, vždyť byli již dávno úplně mimo jejich dosah.

Vyskočiv z kabiny, viděl Robinson loď jasně a dosti blízko. Že ji neviděli dříve, stalo se jen tím, že hleděli po celou dobu toliko jedním směrem – k ostrovům Zeleného mysu. Byla to zcela patrně loď portugalská. A Robinson usoudil s úlevou srdce, že to není loď otrokářská, neboť nesměřovala ke břehům guinejským, ale spíše ke Kapverdám. Rychle rozhodnut, zatočil Robinson lodici opět směrem k ostrovům, doufaje, že se jim podaří dorozumět se s cizí lodí. Ale loď jela velmi rychle, hnána patrně lepším větrem v horních plachtách, nežli jaký mohl zachytit nízký stožár malé lodice. Dával tedy horlivě znamení, neustále sem a tam vytahuje a spouštěje kus vlající plachty na vrcholu stožáru. A konečně byli patrně zpozorováni, neboť loď začala křížit ráhna, zastavujíc tak svůj běh. Čekala patrně na volající. Ba po chvíli dokonce stahovala některé plachty. Tři hodiny potom byla lodice u korábu.

Již zdaleka volány z lodi dotazy – portugalsky, pak španělsky a francouzsky. Když však Robinson odpověděl anglicky, že nerozumí, ozval se mu jeden z lodníků, dle řeči patrně Skot, a Robinson sdělil, že je Angličan uprchlý z maurského zajetí. Byl vyzván, aby vystoupil na palubu, a byl se vším svým majetkem velmi vlídně přijat.

III

Radost Robinsonovu bylo by ovšem těžko vypisovat. Byli takto náhle vysvobozeni z beznadějného stavu. Nabídl okamžitě vše i s loďkou kapitánovi. Ale ten to velkodušně odmítl. Poctivý muž prohlásil, že zachránit ztroskotance je povinností každého námořníka, jenž nikdy neví, kdy se snad ocitne v podobném postavení a bude také potřebovat zachránce. Sliboval, že všechno Robinsonovo zboží i s loďkou uschová a jemu v Brazílii vrátí.

„Je to celý váš majetek, pane, a co byste si bez něho v Brazílii počal?“ doložil. „Pomůže vám to zjednat si příležitost k návratu.“

Ale při tom byl ochoten, že mu sám odkoupí některé věci, které se mu hodily. V první řadě člun. Byla to znamenitá lodice a budila patrný obdiv všech námořníků, kteří ji vytáhli na palubu. Robinson mu ji znovu nabízel odměnou, ale kapitán mu za ni vydal poukázku na osmdesát dukátů pro brazilskou banku a prohlásil, nabídne-li za ni někdo více, že rozdíl rovněž zaplatí.

Pak se obrátil k Hurymu, ptaje se Robinsona, co chce zaň. V rozpacích prohlásil Robinson, že hocha, jenž mu byl v takovýchto těžkých dobách věrným druhem a společníkem, nemůže zbavit svobody. Kapitán to uznal, ale mínil, že chlapce sotva může potkat lepší štěstí, nežli zůstane-li u něho, který s ním bude zacházet vlídně a laskavě, kdežto v rukou Brazilců že by se stal obyčejným otrokem. Jestliže mu ho tedy přenechá, že zaň vyplatí šedesát dukátů a dá jemu i chlapci listinu se zárukou, že po deseti letech, stane-li se křesťanem, bude propuštěn na svobodu.

Hury viděl, že se mluví o něm, a rozuměl také všemu, co se mluvilo. Nečekal ovšem vůbec jiného osudu. Bylo pro jeho rozum a pro jeho navyklé myšlení docela přirozené, že kdo se dostane bezmocně a osaměle do rukou silnějšího, stává se jeho majetkem a otrokem, a to tím samozřejměji, je-li z jiného plemene. Když slyšel nabídku kapitánovu, šklebil se zcela radostně a svoloval ochotně ke všemu. Co by si byl měl počít se svobodou? Od malička sloužil a sloužit vyšším bylo jeho životním údělem. Nechápal vůbec Robinsonových rozpaků – jenom ho těšilo, že se jeho dosavadní pán – za jakého Robinsona měl – od něho nechce odloučit. Ale myšlenka, že cesta potrvá ještě velmi dlouho, zaplašila tento smutek, a tak když Robinson přijal nabízený peníz a slib, stal se Hury ochotným sluhou kapitánovým.

Cesta trvala asi tři neděle a skončila šťastně v zátoce Všech svatých v San Salvadoru (v Bahii). Bludná pouť byla skončena a Robinson byl v nové, cizí zemi, opatřen velmi pěkným penízem. Dostal totiž svých osmdesát dukátů za člun a mimo to mu ještě na lodi dal kapitán dvacet dukátů za kůži levharta a čtyřicet za kůži lví. Smál se, když slyšel, že Robinson myslil, že pouhým usušením stane se ze surové kůže upotřebitelná kožišina, a vysvětlil mu stručně, jaké práce je zapotřebí, aby byla kůže očištěna od spodních tvrdých vrstev a proměněna ve vláčnou, nehnijící a nepáchnoucí kožišinu. – A koupil ochotně i vše ostatní, co chtěl Robinson prodat, poznamenávaje upřímně, že on sám najde lepší příležitost k dobrému prodeji těchto věcí na místech, kde jsou nejvzácnější, nežli Robinson, jenž by v San Salvadoru byl nucen prodat za to, co by mu bylo nabídnuto. Tak prodal Robinson i dvě pušky, zbytek vosku a ozdobný koš, v němž byly uloženy láhve s vínem korzárského kapitána.

Na břehu doporučil kapitán Robinsona svému známému, majiteli „ingenia“, to jest cukrové plantáže. Tam strávil Robinson delší dobu a seznámil se se vším, co souvisí s výrobou třtinového cukru. Pohodlný život plantážníků se mu velmi zalíbil, rovněž jejich rychlé bohatnutí. Zjednal si tedy brazilské státní občanství, a koupiv tolik pozemků, kolik mohl dostat za svůj nynější kapitál, dal si z Londýna poslat všechno své tam uložené jmění a chystal se získat tak velikou plantáž, jak mu jen bude se vším jeho majetkem umožněno.

Byl to jeho přítel kapitán, který se uvolil obstarat jeho londýnské záležitosti. Zdržel se několik měsíců v Bahii, neboť jeho loď potřebovala důkladné opravy a pak vyčkával nejvhodnější doby k cestě do Evropy. Když nadešla, nabídl Robinsonovi své služby, ale radil mu, aby dbal nebezpečnosti námořní přepravy a dal si poslat jenom polovinu svého londýnského majetku. Dojde-li šťastně, bude na čase objednat i ostatek. Ztratí-li se cestou, zbude naděje na lepší osud druhé poloviny. A také radil, aby neobjednával peněz, ale zboží; v první řadě to, které sám bude potřebovat – nástroje a náčiní pro svoji plantáž a dům, a pak takové, které zde nejlépe a s největším ziskem prodá. Byla to ovšem velmi moudrá rada a Robinson jí rád uposlechl. Napsal tudíž potřebné listiny pro londýnskou paní, žádaje ji, aby vydala portugalskému kapitánu nebo jeho zplnomocněnci sto anglických liber ze jmění jí svěřeného, a zároveň jí ve zvláštním dopise vypsal všechny své dosavadní příhody a dobrodružství s prosbou, aby o nich podala zprávu i jeho rodičům. A rozloučiv se s poctivým kapitánem, pustil se s chutí do provádění svých plánů.

Vhodnou půdu nalezl v sousedství nově zakládané plantáže lisabonského občana Wellse, jenž pocházel z anglických rodičů a jenž se Robinsonovi velmi zalíbil. Oba mladí lidé byli v podobném postavení. Měli do svého podniku příliš málo peněz a také málo zkušeností. Ale uzavřeli spolu přátelství, spojili své síly a dosáhli tak, že jim jejich peníze a námaha vynesly aspoň tolik, aby byli živi a mohli pracovat na založení svých domů a pozemků. Druhým rokem měli připraveny značné lány půdy pro cukrovou třtinu a vypěstili již také něco tabáku. Napracovali se ovšem důkladně, a Robinsonovy nesnáze byly tím větší, že to bylo poprvé, kdy byl doopravdy odkázán na práci vlastních rukou, neboť musil nejen kácet sám stromy a stavět si obydlí, ale i konat veškeré domácí a polní práce, což vše dosud nikdy nedělal. Ale okolnost, že si při těžkých pracích se sousedem navzájem pomáhali a že se Robinson od něho naučil, čeho neuměl, usnadnila mu těžkou úlohu nesmírně. A tu vrátil se již Robinsonův kapitán a dal vědět o svém příjezdu a o šťastném přivezení Robinsonova majetku. Robinson odejel tedy do přístavního města, aby přijal své zboží. Kapitán pozdravil jej srdečně a vyprávěl, co a jak zařídil. Robinsonovy dopisy poslal z Lisabonu do Londýna prostřednictvím známého obchodníka zároveň s nařízením, co má být za těch 100 liber koupeno a do Lisabonu posláno. A zboží také šťastně a správně přišlo spolu s dopisem Robinsonovy příznivkyně, která kapitánu velmi srdečně děkovala za dobro Robinsonovi prokázané, ano, poslala mu na důkaz uznání i velmi pěkný dar. Dobrý muž však měl za to, že přijímat odměnu za dobrodiní zmenšuje zásluhu a nepřináší štěstí. A tak ocenil vdovin dar na pět anglických liber a vynaložil je na to, že pro Robinsona najal na šest let spolehlivého člověka, jenž touže do ciziny, uvolil se za tento obnos a za stravné po šest let věrně sloužit.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Robinson Crusoe.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.