To je porod!

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Leah Hazard

To je porod! – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Musejí existovat ty, s nimiž si můžeme sednout a brečet, aniž bychom přestaly být považovány za bojovnice.

Adrienne Richová

Poznámka autorky

Události popisované v této knize vycházejí z mého života, zakládají se na mých zkušenostech a vzpomínkách. Abych zachovala soukromí pacientek i kolegů, změnila jsem jména, místa i další podrobnosti. Vyprávěné příběhy nejsou založené na žádné konkrétní osobě, jsou spíše kombinací povah, s nimiž jsem se setkala. Jakákoliv podobnost je čistě náhodná.

Počátek

Další noc, další vagina.

Strávit noc mezi cizíma nohama pro mne není nic neobvyklého. Někdy jsou to dvě cizí ženy v rozmezí dvanácti hodin. Dnes je to ale trochu jiné. Jsou 3.42 ráno a věci nejdou podle plánu. Sedět v bezprostřední blízkosti právě téhle vaginy je jako dívat se do ústí hlavně zbraně. Porod je ze své podstaty riskantní, jde svým způsobem o psychologickou ruskou ruletu, ale každá porodní asistentka se modlí, aby uskočila kulce.

„Nezvládnu to!“ kvílí hlas, který jako by nikomu nepatřil. Ve stejnou chvíli se přede mnou na obzoru objeví hladké tmavé vlásky. „Zrovna to zvládáte a zvládnete to!“ volám odpověď. Rychle se podívám na hodiny na stěně a tiše si sama pro sebe řeknu 3.44, vidím záhlaví. Později budu muset všechny časy a události sepsat do podrobné zprávy. Až budou všechny zakrvácené roušky v označených pytlích, na okenním parapetu bude tácek s čajem a sušenkami a dítě bude bezpečně na světě. Pokud bude dítě bezpečně na světě.

Ženou přede mnou projede další kontrakce, roztažené nohy se chvějí a třesou, malé kolečko vlásků se nepatrně zvětší, jak se hlavička dítěte posune o milimetr blíž k vnějšímu světu. Tiše si poznamenám 3.46, záhlaví postupuje. „Do prdele,“ ozve se hlas nahoře na posteli. „Zastavte to. Vytáhněte to, vyřízněte to, už je mi to jedno.“ Takové úsilí a tak malý pokrok. Přes kořen nosu mi stékají kapičky potu. V místnosti je tma až na jediný paprsek světla namířený mezi nohy mé pacientky. Na rukou mám sterilní rukavice a nemůžu se dotknout ničeho jiného než ženy před sebou. Nechám pot stéct z nosu na bradu, vzadu mi stéká po krku.

„Perineum je napjaté,“ řekne další hlas, tentokrát nad mým ramenem. Mary, porodní asistentka, která přišla, když jsem pagerem volala pomoc k porodu, přihlíží. „Nepovoluje,“ opakuje nahlas mé nevyslovené obavy, zatímco ženou otřásá další kontrakce a hlavička dítěte se marně tlačí na silný pruh kůže.

Tik, tik, tik… tik… tik. Obě s Mary svorně ztuhneme, když monitor sledující tlukot srdce dítěte zpomalí, znepravidelní, zní varovně. V 3.49 slyšitelné zpomalení na 96 úderů za minutu. To je rytmus, který nás znepokojuje.

„Vaše děťátko začíná být unavené,“ řeknu opatrně ženě na posteli.

„Tak to jsme dva,“ odpoví hlas, přerývaný a unavený.

Menší kontrakce postrčí hlavičku dítěte a napjatá kůže ji zase zadrží.

„Budeš muset provést epiziotomii,“ zašeptá Mary. Zalétnu pohledem k tácu s nástroji na dosah ruky, na kovovém vozíku po mé pravé ruce. Pupečníkové svorky, voda, vata, vložky. Malé, krátké nůžky na přestřižení pupečníku a další, delší nůžky s krátkým rovným ostřím k přestřižení kůže a svalů. Nedávno nemocnice změnila dodavatele a shodou okolností byla většina nůžek na podnosech tupá. Levnější, tupější, mohli by si dát zaměstnanci reklamní slogan na trička, přemítám, když monitor srdeční činnosti zadrhne a zpomalí. Unavené myšlenky se znovu stočí k situaci, kterou mám před sebou, a v duchu si chystám dokumentaci: 15.51, pomyslím si. A pak v duchu poznámku škrtnu. Můj mozek zjevně touží po denní službě. Začnu znovu: 3.51. Frekvence srdeční akce plodu 108 za minutu, přetrvávající zpomalení. Příprava na epiziotomii.

„Možná vás budeme muset maličko nastřihnout,“ zavolám zvesela směrem k hlasu na posteli, „abychom děťátku pomohli ven.“ Tolik věcí v životě porodní asistentky je „maličko“ – maličko nastřihnout, maličko natrhnout, maličko krvácet – tím posledním se popisuje cokoliv od pramínku po proudy krve. Eufemismy jsou jedním z našich drobných milosrdenství. Brutalita zrození je často tak naprosto zřejmá, že není potřeba to dál rozvádět.

Monitor pokračuje v nevyzpytatelném tlukotu, srdce dítěte se ustálilo na sedmdesáti čtyřech úderech za minutu – zhruba polovině toho, jak rychle by mělo bít – a mezi kontrakcemi se nevrací do rozumných hodnot. Mary mi podá nůžky. Na okraji vozíku se zaleskne sklenička s lidokainem, ale srdce dítěte zpomaluje a možná nebude čas píchnout lokální anestetikum.

„Sakra, sakra, sakra,“ ozve se. Už si nejsem jistá, jestli je to pacientka nebo hlas v mé hlavě. Ruce se mi třesou z nervozity a kofeinu. Vsunu dva prsty pod pruh kůže, abych vytvořila kapsu mezi kůží a dítětem tam, kde budu střihat. Technický termín zní mediolaterální epiziotomie. Ve skutečnosti jde o hluboký zářez do jemné tkáně na osmi hodinách, nehorázné poškození pánevního dna, ale také okamžitý způsob, jak usnadnit dítěti obtížný průchod. Nesnáším to. Nesnáším střihat do žen, nesnáším tu bolest, kterou jim to na celé dny – ne-li týdny – způsobí, a nesnáším vědomí, že asi tak za půl hodiny, když půjde všechno dobře, budu muset vlastní dílo napravit. Zrovna když pacientka začne odpočívat, bude ležet na zádech a dítě se jí bude spokojeně vrtět na prsou, budu muset chytit druhý dech a zahájit druhé kolo. Umýt, zakrýt, nové nástroje, zahnutá jehla a návin s šitím připravené napravit vzniklé škody.

Zdvihnu nůžky. Ženiným tělem se prožene mocná vlna a hlavička dítěte poskočí vpřed. „Ježíšmarjá áááá!“ zařve ten hlas. Prosím, ať jsou ty nůžky ostré, odříkává tišší, ale neméně naléhavý hlas v mé hlavě. Prosím, ať se to dítě narodí. Prosím, ať je v pořádku. A nakonec naléhavá každodenní modlitba všech porodních asistentek: Prosím, ať nepřijdu o práci a nevyhodí mne, kdyby se stalo něco hrozného, a prosím, prosím, prosím, ať můj měchýř vydrží ještě aspoň jednu hodinu, než tu budeme hotovi.

Ještě nejsou ani čtyři ráno. Jsem vzhůru už skoro čtyřiadvacet hodin. Nůžky se dotknou těla. Jak jsem se tady ocitla?

Poznámky o bowlingové kouli a další porodní historky

O zrození dítěte jsem se dozvěděla od Mikea Katze, který byl v roce 1976 druhý v Mr Olympia (v kategorii nad 90 kg) a držitel tak význačných titulů, jako je Mr Insurance City (devátý v roce 1963), Mr Universe Tall (třetí v roce 1973) a Mr America Tall & Overall (čtvrtý v roce 1970). Mike Katz – nebo pan Katz, jak jsem ho znávala na střední – byl ostřílený bodybuilder, učitel a trenér ledního hokeje s rekordy lámajícím obvodem hrudníku (150 cm v nejlepší formě) a mohutnými bicepsy, který si po školních chodbách vykračoval s pažemi elegantně vzdálenými od těla.

Neměla jsem sice v hledáčku vzpírání a svalovou hmotu, ale všichni studenti museli chodit na „zdravovědu“, kterou učil – hádejte kdo – pan Katz. Většina hodin se soustředila na školní sbírku vzdělávacích filmů – varovné příběhy pokrývaly řadu témat od řízení pod vlivem po „sexuální výchovu“.

Skutečným prubířským kamenem ale bylo video o porodu. Když přišel ten velký okamžik, pan Katz se postavil před třídu, vážně namířil ovladač na video a s pramalým náznakem námahy, která musela předcházet, video s porodem ožilo. Obraz sebou trhnul a odhalil detail hlavičky vynořující se mezi roztaženýma nohama upoutanýma do třmenů. Ozývaly se výkřiky, byla tam trocha krve a dětská hlavička, která se zvětšovala a zvětšovala, jak roztahovala vulvu té ubohé ženy do zdánlivě nemožných rozměrů. Chlapci se vrtěli na židlích a nevěděli, jestli cítit znechucení, nebo vzrušení z toho vzácného detailu nepřikrášlené dámské zahrádky. Dívky křížily nohy a pokaždé sebou trhly, ale nemohly odtrhnout oči. Byla tohle naše budoucnost? Jak to zvládneme? Kdy ten křik přestane? A vepředu ve třídě tam stál pan Katz a vykládal, těkal pohledem a nevěřícně se usmíval.

„Děcka, jen se podívejte, jak je to velké!“ vykřikl. „Jako zatracená bowlingová koule!“

Možná pan Katz nebyl zrovna guru porodnických znalostí, ale video s porodem ve mně na celá léta zanechalo ještě něco. I přes brutální estetiku filmu jsem si nemohla pomoct, abych s panem Katzem nesdílela jeho úžas. Odhalilo mi pravdu – porod je něco úžasného. Násilného, někdy šokujícího, ale úžasného. Jak může tak velká hlavička projít úzkým tunelem pochvy, je záhada, která musí fascinovat i toho nejcyničtějšího pozorovatele. Co ale mé šestnáctileté já skutečně fascinovalo, byla otázka, jestli může žena porod „udělat“ i jinak? Vsedě, ve stoje, s úsměvem, nebo dokonce smíchem? Co se dělo se zbytkem té ženy z videa – s jejím obličejem, srdcem, myslí… nad tím oříznutým záběrem neosobní vulvy?

Roky ubíhaly a já jen občas letmo zabloudila v myšlenkách k záhadě zrození, až jsem nakonec v pětadvaceti, jako čerstvá novomanželka, začala pomýšlet na dítě se svým přímočarým, rudovousým skotským manželem. Když se ta neodolatelná myšlenka zhmotnila do dvou proužků na těhotenském testu, přijala jsem mateřství se vší vervou, s jakou jsem se mu dosud vyhýbala. Četla jsem knihy, pátrala po internetu a jako vzorná nastávající matka jsem navštěvovala své první předporodní kurzy – výchovu k rodičovství.

„Výchova k rodičovství“ mi zní jako podivně řemeslná činnost, něco, co najdete v letáčku dnešního společenského centra vedle včelařství, pletení košíků, baristického kurzu a tak podobně. Skutečnost byla trochu jiná. Místo: sklepní místnost bez oken v místní porodnici, plná stejně bezradných dvojic s vykulenýma očima. Úplně jako před všemi těmi lety ve třídě pana Katze jsem se posadila a čekala na moudrost, jež mi bude sdělena.

Další hodinu a půl nám nadšeně vykládala starší porodní asistentka s krátce střiženými stříbrnými vlasy a zlomyslným leskem v očích, divoce gestikulovala nad anatomickými ilustracemi rozvěšenými na stojanech v přední části místnosti. Děloha byla namalovaná jasně červenou, močový měchýř modrou a vagina byla růžová a jemně vroubkovaná. Celé rozmnožovací ústrojí bylo propletené jako nějaké cizokrajně stočené mořské stvoření. Teplota v místnosti během lekce začala být mlžně tropická, protože ve Skotsku byla zima a všechny vlhké vlněné kabáty páchly jako mokrý pes. Ze série kopnutí plodu mnou projela vlna nevolnosti, dostavilo se tunelové vidění a začala jsem se sesouvat ze židle. Zjevně jsem na tohle nebyla stavěná. Nevolnost a stud vystřídala panika a pochybnosti – když nezvládnu ani výchovu k rodičovství, jak si poradím s bolestmi, porodem a nevyhnutelným okamžikem bowlingové koule?

Porody mých dcer skončily celou řadou porodnických zkušeností: neodkladným císařským řezem po dlouhém, obtížném tlačení a jedním překotným domácím porodem, který byl tak nečekaně rychlý, že dítě zachytil manžel dřív, než porodní asistentka vůbec dorazila. Jak mohou být dva porody tak odlišné? Měla jsem pocit, jako by jediným společným jmenovatelem bylo dítě, ale pokaždé jsem byla na pokraji tělesných i duševních sil. I když se na to podívám zpětně, navzdory lekcím a osobní zkušenosti jsem byla pokaždé vyvedená z míry. Jak k tomu došlo? Jak mohou miliardy žen jít nekonečným počtem různých cest k témuž cíli? Existoval způsob, jak udělat víc z těch cest radostných a naplňujících, a dají se takové dovednosti naučit? A pokud ano, mám vůbec to, co je potřeba, abych se naučila tohle temné umění – já, s téměř nulovými praktickými dovednostmi, katastrofální koordinací oko–ruka a rádoby vtipným nedostatkem zdravého rozumu? Otázky, které mi vnuklo to video s porodem před tolika lety, začaly být naléhavé, skutečné a neodbytné. Má současná práce v televizi mi připadala s každým dnem méně naplňující a chvilku jsem koketovala s myšlenkou na rekvalifikaci, ale nechuť vrátit se do školy až donedávna převažovala nad zájmem o porodnictví. Jak moje dcery odrůstaly a změna kariéry se jevila schůdnější, rovnováha se vychýlila. Začala jsem si říkat, že možná – jen možná – bych v nějakém paralelním vesmíru mohla být porodní asistentkou a pomáhat ženám projít těhotenstvím a porodem s lidskou důstojností – a pánevním dnem – nedotčenými.

Pohovor na místní porodnický kurz byl kombinací praktických dovedností a silného psychologického nátlaku (který – jak jsem zjistila později – byl skvělou průpravou pro samotné porodnictví). Dvě odborné asistentky mne zavedly do kanceláře a kladly mi otázky, na které jsem s lehkostí odpovídala. Těšilo mne mluvit o samostatnosti, podpoře a postavení ženy k tak vnímavému publiku. Byla to hračka, zdálo se mi, když ženy povzbudivě přikyvovaly. Co na tom všichni mají?

Pak se tón pohovoru dramaticky změnil. Varovaly mne před děsivým testem z matematiky, ale nic mne nemohlo dost připravit na čirý, nefalšovaný nával strachu, který mi projel srdcem, když mne posadily k malému stolku v rohu místnosti. Na něm ležely papíry s matematickými problémy napodobujícími typ výpočtů, s jakými by se porodní asistentka mohla při své každodenní práci setkat. V tuhle chvíli bych měla objasnit, že aritmetika nikdy nepatřila k mým silným stránkám. Sotva zvládnu spočítat spropitné za jídlo a ještě dnes mi z každého počítání léků naskakuje studený pot. Dvakrát i třikrát počet léků kontroluji, zvlášť ke konci noční směny, kdy je i prostý součet jako astrofyzika na úrovni Nobelovy ceny.

Nicméně jsem se zhluboka nadechla, přiložila pero na papír a usmála se, jako bych každý den začínala osvěžující dávkou algebraických rovnic. Lekce číslo jedna novopečené porodní asistentky: porodní asistence je jeden díl dovedností na nespočet dílů všeho, co se může pokazit. Dodnes jsem přesvědčená, že moje přijetí do porodnického kurzu ani tak nesouviselo s mými matematickými dovednostmi, jako spíš se schopností dvacet minut pod bedlivým dohledem počítat a nenadělat si do kalhot.

Studentka porodní asistence Hazardová: Ona do toho jde

Moje první umístěnka na porodnickém oddělení začala noční službou. Dojela jsem na nemocniční parkoviště, vypnula jsem motor, seděla jsem, svírala volant ztuhlá strachem a zírala na budovu před sebou. Na nebi nebyl měsíc, ale okna oddělení šestinedělí vrhala žlutou záři na hloučky kuřaček v županech choulících se venku a samotná budova jako by bzučela horečnatou energií obrovského generátoru poháněného estrogenem. Chvěla jsem se a kousala se zevnitř do tváře, zatímco jsem v oknech jednotlivých pater pozorovala stíny postav. Některé nesly obří balóny, jiné pospíchaly, přivolané vzdáleným zvukem zvonku.

Mé první službě v nemocnici samozřejmě předcházely hodiny přísné průpravy. Ne, neopakovala jsem si mechaniku porodu zahloubaná do poznámek z posledních několika týdnů ani jsem nenapodobovala porodní manévry s panenkou a pánví. Ale věnovala jsem obrovské množství času svému make-upu v naději, že každičký tah tvářenky a očních linek by nějak dokázal zakrýt mou zoufalou hrůzu. Už v minulosti jsem pracovala přes noc, ale nikdy to ode mne nevyžadovalo záchranu života ani opravu poničené tkáně. Netušila jsem, kde mám vydolovat ty nadlidské schopnosti bez božího zásahu či bez pomocných látek, nad kterými by se mí učitelé nejspíš dost mračili. (Mezitím mne zkušenost naučila, že překvapivě mnoho pracovníků ve zdravotnictví se až příliš ochotně vrhá po hlavě do spirály užívání různých látek ve snaze všemi prostředky bojovat proti neustálému stavu pásmové nemoci, vyvolávané prací na směny a emocionálním vyčerpáním.)

Ačkoliv dnes už jsem expert na ordinování naprosto legálních stimulantů (káva) a sedativ (sklenka nebo víc bílého, ledového tak, až trnou dásně) v závislosti na fázi svého pracovního týdne, svou první noční jsem očekávala ve stavu paniky a zmatení. Jak vydržím vzhůru? Kdy budu jíst? Co budu jíst? Věděla jsem, že bych si během dvanácti a čtvrt hodiny služby měla udělat tři přestávky, ale mám se nasnídat v deset večer, obědvat v jednu v noci a večeřet v šest ráno, nebo úplně naopak? V předchozím týdnu jsem trávila hodiny přípravou velké tašky s několika úhlednými dózami s víčkem plnými jídel a svačinek, které by zahnaly libovolnou kombinaci hladu v jakoukoliv dobu. Kdokoliv mne toho večera viděl, jak táhnu náklad energetických tyčinek, smažené rýže, ovocných salátů a křupek přes nemocniční parkoviště, určitě měl za to, že se chystám spíš na delší hospitalizaci jako pacientka než jako studentka na jednu směnu.

Zdvihla jsem si tašku vysoko na rameno a prošla kolem nízké, dřepící sochy těhotné ženy vedle vchodu do budovy. Její vejčité břicho bylo hladké a i ve tmě se lesklo, tvář bez výrazu sledovala, jak mizím otáčivými dveřmi a dál do místnosti, kde se převléká personál.

Jistým způsobem je tahle část porodního oddělení skvělým místem k zažehnání paniky. Zatímco otřepaná rada k uklidnění nervů před velkou událostí říká, že si máte „představit všechny nahé“, tahle místnost dává vyděšeným novickám šanci vidět své kolegyně nahé celkem doslovně. Ta staniční sestra, která na vás štěká a rozbrečela vás? Na kalhotkách má názvy dní v týdnu. Pomocná síla, která vás sjela, že děláte bordel, když jste zavázali pytel s odpadky na uzel namísto „labutího krku“? Bujný porost a krajková tanga, která nenechávají moc prostor fantazii. Když jsem před tou první směnou stála mezi skříňkami, rozhlížela jsem se po ženách kolem sebe, v různé míře svlečených. Všechny tvary a velikosti, některé s dolíčky na kůži, některé leskle hladké, některé dokonale učesané s vlasy staženými do ohonu, některé jako by proletěly pověstným roštím. A já si říkala: Jsou to jen ženy jako ty. Nejsou odlišné. Všechny musely nějak začít. Je to v pořádku.

Sebevědomí mi nevydrželo moc dlouho. Jak jsem se probírala neuspořádanými hromadami sálového oblečení vedle dveří, došlo mi, že jsou tam jen velikosti XXL a XXXL. Ačkoliv dvě děti na mém těle jistě zanechaly nesmazatelné stopy, nepotřebuji uniformu tak velkou, že se do jedné nohavice kalhot vejde půlka nemocničního personálu. Byl to skoro zázrak, když jsem konečně našla komplet, který neměl skvrny od inkoustu nebo krve. Navlékla jsem si přes hlavu halenu velkou jako stan a kolem pasu utáhla provázek kalhot.

Před zrcadlem se shromáždila skupinka žen, vesele klábosily v obláčku deodorantu a parfému. Stoupla jsem si za ně a podívala se na svůj odraz: vypadala jsem každým coulem jako klaun a cítila se tak i uvnitř. Příliš velké kalhoty jsem courala po zemi a výstřih ve tvaru V sahal tak nízko, že zvědavý pozorovatel mohl snadno zahlédnout mou zašedlou „pracovní“ podprsenku. Hodiny nad zrcadlem ukazovaly 19.22. Služba mi začínala v 19.30, takže můj ostudný debut v tomhle cirkusu nesnesl odkladu. Připnula jsem si na hruď jmenovku – Studentka porodní asistence Hazardová – a ušklíbla jsem se v očekávání nevyhnutelných vtípků na adresu svého „nebezpečného“ jména, které mne budou provázet po zbytek mé nové kariéry. (Ale přiznávám, že v podivném záchvatu deliria z nedostatku spánku v nadcházejících letech budu na zvonění pacientek odpovídat žoviálním rozhrnutím závěsů a prohlášením: „Porodní asistentka Hazardová, k vašim službám!“[1])

[1] At your cervix! (K vašemu čípku!) zní v angličtině podobně jako At your service! (K vašim službám!). Pozn. překladatelky.

Následovala jsem skupinku asistentek bludištěm v útrobách nemocnice a výtahem nahoru, dokud unavené cinknutí neohlásilo náš příjezd na porodní oddělení ve čtvrtém patře. Výtah vyvrhnul svůj brebentící obsah do malého předsálí, kde pod odlupující se trojicí plakátů o kojení parkovalo pojízdné křeslo s cedulí Oddělení 68 – nebrat na madlech. Porodní asistentky zabočily doprava. Pohybovaly se v hloučku plném zurčivého klevetění a laku na vlasy, prošly několikery dveře. Když se dveře začaly zavírat, proklouzla jsem za nimi jako černý pasažér. Uvnitř se studené světlo odráželo od lesknoucí se podlahy a vzduch jako by byl nějak řidší – směs dezinfekce se štiplavou pachutí krve. Zhluboka jsem se nadechla a pokračovala do „bunkru“, místnosti, které se tak říkalo kvůli tomu, že v jejím stísněném prostoru bez oken vznikaly všechny plány porodnických povinností. Jednu stěnu pokrývaly rukou psané značky prohazování směn, schůzí a večírku ve stylu sedmdesátek, zatímco na protilehlé stěně visely dvě velké bílé tabule s načmáranými jmény každé pacientky na oddělení a kódované shrnutí dosavadního pokroku každé z nich. Na počátku každé směny se v bunkru shromáždily porodní asistentky a čekaly na pověřenou zkušenou sestru – staniční na porodnickém oddělení –, aby přidělila pacientky. Je to loterie, která může určit, jestli dalších dvanáct a čtvrt hodiny bude zničující dřina končící na operačním sále, nebo radostná cesta ke snadnému, euforickému zrození, po kterém vám bude vděčný pár mávat přes slzy štěstí.

Dnešní staniční byla vysoká, s krátkou kšticí zářivě rudých vlasů a dlouhým zobanovitým nosem. Shlížela na svůj personál – devět porodních asistentek a jednu vyděšenou studentku –, pak se znovu podívala na tabuli a v duchu přiřazovala personál k pacientkám, než vyštěkla noční rozkazy.

„Pokoj tři, sekundiparita, třicátý osmý týden, diabetes prvního typu zvládaný inzulinem podle klouzavého protokolu, šest centimetrů, malpozice… Luisa.“ Kývla k porodní asistentce sedící vedle dveří, která zaklela dost hlasitě, abychom to slyšely, a vycouvala z bunkru k pokoji číslo tři.

„Pokoj šest, primča, dvanáct dní po termínu, indukce kvůli přenášení, vysoké BMI, neúspěšný epidurál, dítě má defekt septa komor, dva centimetry, na syntocinonu… Jenny.“ Mladá porodní asistentka s pevně utaženým lesklým culíkem se postavila a vrhla se ze dveří jako výsadkář z letadla nad nepřátelským územím.

Jakým jazykem se to tu mluví? Drazí čtenáři, máte výhodu, že na konci knihy najdete slovníček, který vás provede žargonem. V rychlosti ho přeletíte a zvládnete základní kolečko na oddělení. Ale pro mne, novopečenou studentku porodní asistence Hazardovou, celou roztřesenou, nepadaly rozkazy staniční na úrodnou půdu. Sotva jsem zvládla rozšifrovat slova „primigravida“ (označení pro první těhotenství) a „primipara“ neboli „primča“ (prvorodička), ale ten zmatek zkratek a komplikací mezi tím byl pro mne nepochopitelný. Tři měsíce teorie ve třídě, které předcházely praxi, se zaměřovaly jen na učebnicový standard: zdravou ženu v termínu s nekomplikovaným porodem – ve skutečnosti tu nejméně obvyklou variantu, jak se brzy ukáže.

Srdce mi tlouklo v hrudi, zatímco staniční pokračovala, a každá pacientka byla komplikovanější než ta předchozí: „Pooperační, multipara, po neodkladném císařském řezu, krevní ztráta 1,4 litru.“ „Zvýšená péče, primča, dvojčata, čtvrtý den, sepse.“ „Pokoj třináct, porod mrtvého plodu ve dvacátém osmém týdnu.“

To byly všechny případy v téhle nemocnici patologické? Přišla vůbec nějaká rodička, pár hodin normálně rodila a vytlačila z vaginy dítě, aniž by přitom ztratila půlku objemu krve nebo jí šlehli koňskou dávku léků, případně oboje? Jak ta litanie nepostupujících porodů a komplikací pokračovala, představovala jsem si, že se vracím na parkoviště a jedu domů, kde bude zrovna manžel vytahovat z vany moje holčičky s černými kudrnami přilepenými ke tvářím a jemnou kůží vonící mýdlem. Mohla bych to všechno zastavit, mohla bych jim říct, že jsem změnila názor, a pořád by mne milovaly, měly by radost, že budou mít maminku doma, až půjdou spát.

„A vy jste?“ Chvíli mi trvalo, než mi došlo, že sestra mluví na mne. Měřila si mne přes ten neuvěřitelně dlouhý nos přísným pohledem od hlavy k patě, směšné nemocniční hadry a oslnivě nové boty, jejichž zářivě bílé podrážky teprve čekal křest cákanci krve a tělních tekutin.

„Studentka porodní asistence,“ vypískla jsem. „Jsem tu na šest týdnů.“

„Nikdo mi neřekl, že přijdete. Typické. Který ročník?“

„První,“ odpověděla jsem. Sestra vypadala ztrápeně, zjevně to byla špatná odpověď. Otočila se k bílé tabuli a hledala pacientku, která by mohla snést tíži mé zoufalé nezkušenosti.

„Pokoj čtyři,“ rozhodla. „Sekundipara, třicet devět týdnů a šest dnů, spontánní porod, plně otevřená…“

Dobře, tohle snad zvládnu, pomyslela jsem si. Žena, která už má dítě, jen jeden den před termínem, která začala sama rodit a je už úplně otevřená bez léků a zásahů. S trochou štěstí porodí, než stihnu dojít do pokoje. Možná tu zůstanu.

„… a má venerické bradavice.“

Aha. V tom je háček. Sestra se na mne spokojeně usmála a rozhlédla se po místnosti, která porodní asistentka by mohla mít tu smůlu a dělat mi mentorku. Přistála pohledem na kolegyni stojící vedle dveří, která byla stejně široká jako vysoká, připomínala skoro dokonalý čtverec. Přísné černé mikádo jí rámovalo stejně hranatý obličej a po celé délce jedné statné paže se táhl rukáv maorského tetování. Odznáček se smajlíkem na haleně téhle porodní asistentky neladil s jejím zarputilým výrazem, který ochladl ještě víc, když jí došlo, že mne dnes v noci dostane na starost.

„Phyllis,“ oslovila porodní asistentku sestra, „vemte si tu studentku.“

Phyllis si mne chvíli měřila. Vzdychla, ostře na mne kývla a zamířila chodbou k pokoji čtyři, aniž se ohlédla, jestli jdu za ní. Ačkoliv pokušení utéct bylo stejně skutečné jako tlumené výkřiky linoucí se ze všech pokojů na porodním oddělení, jakýsi vnitřní smysl pro zodpovědnost (nebo masochismus) mne postrkoval chodbou za ní. Phyllis rychle a ostře zaklepala na dveře pokoje čtyři. Obrátila se ke mně a lakonicky, jako znavený generál vedoucí nemožné pěšáky do bitvy, zamumlala: „Prostě dělejte, co řeknu.“

Mžourala jsem, jak si oči přivykaly na výjev přede mnou: místnost byla tmavá, ale vyšetřovací lampa nad hlavou vrhala malý kužel světla na postel. Tam se na všech čtyřech krčila žena, dolů jí padala hříva kudrnatých zlatých vlasů, ruce se zbělenými klouby svíraly okraje postele a pramínek slámově žluté tekutiny kapal na změť zelených sterilních roušek pod jejími koleny. Vedle ní stála odcházející porodní asistentka po denní službě. Podívala se na Phyllis a na mne s vyčerpáním a vděčností a s mlasknutím stáhla rukavice. Připravila jsem se na naučený raport při předání: detailní popis zdravotního záznamu, předporodní zdravotní stav, alergie, postup porodu a plán. Namísto toho porodní asistentka prostě řekla: „Rodí.“ A opustila místnost. Nepřítomně jsem civěla na Phyllis, která to oznámení přijala bez otázek, a mně se do hlavy začal vkrádat pocit, že skutečná porodní asistence má pramálo společného s teoriemi, které jsem se naučila. Najednou jsem byla pěšák v armádě bojovnic, ocitla jsem se v tažení, jehož pravidla byla mimo moje chápání.

Stály jsme s Phyllis u kraje postele a pozorovaly ten výjev – ona zkušeným okem, já se zahanbujícím pocitem, že bych se té cizí ženě měla omluvit, že jí zírám na rodidla dřív, než se jí vůbec podívám do očí.

„Navlékněte si rukavice,“ nařídila Phyllis.

Tupě jsem na ni zírala.

„Tam,“ ukázala ke dveřím a já se podívala na své ruce. „Šest a půl, hádám.“

Rukavice, rukavice, rukavice, skandovala jsem si pro sebe a otevřela skříňku, kde jsem našla spoustu neidentifikovatelných balíčků. Co byla ta dlouhá plastová věc? A k čemu byl ten drát, co z ní vycházel? A kdo by mohl potřebovat všechny ty sáčky lubrikantu? Odstrčila jsem zásoby za několik set liber na stranu a našla malou hromádku plochých papírových sáčků. Jeden jsem roztrhla a ano – první úspěch mé kariéry porodní asistentky –, našla jsem rukavice. Zatímco jsem si blahopřála, za mým ramenem se ozval uši rvoucí křik.

Phyllis byla připravená tam, kde jsem ji zanechala, s hlavou tak blízko ženiny vaginy, že by dítě skoro mohla zatlačit nosem zase zpátky. Zatím mezi ženinými koleny skanul silný pramínek hustého rudého hlenu a Phyllis položila ruku v rukavici na dětskou hlavičku velikosti broskve rovnoměrně postupující s každou kontrakcí. Připojila jsem se k Phyllis a vzpomněla si na své mladší já, sledující video s porodem ve třídě pana Katze. Ten pocit zázraku byl totožný, ale tentokrát byl ten pohled skutečný a nepopiratelně přítomný – ženské tělo bylo pestrou směsí struktur a tvarů, ve vzduchu visela slaná, kovová vůně upocených mincí, krve a moře. Už bylo vidět větší kus hlavičky pokryté jemným chmýřím světlých vlásků slepených krví a mazem. A ano, roztažené stydké pysky jako věnec maličkých květáků pokrývaly venerické bradavice a vykukovaly i ze záhybů rozkroku. Takhle jsem si svůj první porod v roli studentky porodní asistence nepředstavovala, ale bylo to ohromující, divoké, a dokonce krásné, i ty bradavice a to všechno.

„Položte ruce na hlavičku,“ sykla Phyllis. Probrala jsem se z transu a navlékla si rukavice. „Na hlavičku!“ zopakovala zjevně podrážděně.

Položila jsem ruce na vrcholek hlavičky a jemně ji ohnula, jak mne učili, zatímco jsem pozorně sledovala jemnou kůži napínající se kolem ní a hledala papírově tenká místa, která se mohla roztrhnout na velikost knoflíkové dírky nebo i hůř. Phyllis položila dlaně na mé ruce a vedla mne, opravovala úhel. Žena znovu zatlačila.

„Dýchejte jako pejsek,“ zavolala Phyllis jemným, povzbudivým hlasem, tak odlišným od toho, kterým se obracela ke mně. „Prodýchejte to,“ řekla, ale vlny byly příliš silné, než aby je žena ovládla, a hlavička vyklouzla ven na jedno zatlačení. Oči byly pořád zavřené a našpulené rty vyfukovaly němé, slizké bublinky. V přestávce před následující kontrakcí se hlavička dítěte hladce přetočila ke mně a tělíčko uvnitř dokončilo obraty a náklony nezbytné k průchodu matčinou pánví. Byla to má učebnice v živých barvách. Bylo to dokonalé.

Dítě otevřelo oči a podívalo se na mne klidně a vyrovnaně. Jako by mi říkalo jsi tady, skutečně se to děje.

Najednou jsem byla klidná, vyrovnaná a uvědomila jsem si, že v jisté malé míře, v rámci svých omezených možností, jsem věděla, co dělat. Srovnala jsem si ruce – jednu pod bradu dítěte a druhou na zátylek, připravená vést při závěrečné kontrakci hlavu a tělíčko dolů a ven, přesně jak jsem se to učila. Poslední vlna, která rozechvěla kolena rodičky, poslala dítě ven jedním strhujícím a hladkým skluzem. Nejprve přední ramínko, pak zadní, pak tělíčko s droboučkými pažemi a nožičkami, které se divoce mrskaly. V rukavicích jsem dítě pevně držela, Phyllisiny ruce na svých, a jedním plynulým obloukem jsme to dítě vyvedly. Plodová voda nám vyšplíchla na předloktí, jakmile jsme dítě – ještě propojené pupečníkem – provlékly matce pod nohama a pomohly jí zdvihnout se na kolena a přitisknout si dítě na hruď. Žena hodila vlasy dozadu a hlasitě naříkala, mučivé vzlyky se mísily s prvními pokusy dítěte o brek. „Díkybohu,“ zalapala po dechu a pak se zasmála. „Už jsem myslela, že to nikdy neskončí.“

Phyllis vklouzla do rutiny účelných úkonů, rychle dítě otřela ručníky, smetla mokré roušky a vložky do košů, uložila nástroje a zapsala poznámky. Nemotorně jsem ji následovala po pokoji. Hlava mi jela na plné obrátky, ruce mi vlály podél těla. To, co jsem právě viděla, bylo příliš silné, příliš velkolepé, než abych to během chvilky zpracovala. Pro tu ženu to byl syrový, krvavý, impozantní triumf, ale každodenní událost pro Phyllis a ostatní porodní asistentky lopotící se v téhle podivné továrně na nový život. Zatímco jsem nesmyslně skládala a přerovnávala hromadu přikrývek nahřívajících se pod světly Resuscitairu, Phyllis mne dloubla do lokte a řekla: „Příští bude jenom tvoje. Jednou koukat, jednou dělat.“

A měla pravdu. Jak jsem měla zjistit v průběhu dalších tří let, při zácviku se s porodními asistentkami nikdo nemaže – učilo se rychle, tvrdě a doslova za pochodu. Očekává se, že jednou uvidíte mentora něco dělat a příště to uděláte sami. Ať už jde o to přivést dítě na svět, nebo nabrat krev, píchnout léky nebo připravit neodkladný císařský řez, když se srdeční tep dítěte vydá dolů po spirále a váš vlastní uhání milion úderů za minutu, zatímco fráze „mít strachy stažený zadek“ se stává živou skutečností. O tři roky a pětasedmdesát porodů později, po službě v situacích, které byly krvavější a nádhernější, než jsem si kdy dokázala představit, jsem získala kvalifikaci porodní asistentky a začalo moje skutečné vzdělávání.

Poznámky o ženě, která „by neměla být“ těhotná

„Vy byste neměla být těhotná.“

Tohle žádná porodní asistentka nikdy svým pacientkám neřekne, ale častěji, než by vás napadlo, si to nějaká myslí. Někdy taková myšlenka pramení z prostých osobních předsudků. Předpojatost a souzení jsou nevyhnutelné – někdo by mohl namítnout nezbytné – prvky lidskosti a porodní asistentky by sotva mohly být výjimkou z pravidla. Drogově závislá, které bylo odebráno pět dalších dětí? Najde se porodní asistentka, která si myslí, že by neměla být znovu těhotná. Morbidně obézní žena, jejíž těhotenství je vysoce rizikové, jejíž císařský řez vyžaduje nadlidské schopnosti a poporodní péče je neskutečně složitá? Najde se porodní asistentka, která si myslí, že jde o obrovské plýtvání veřejnými prostředky a úsilím personálu.

A osmačtyřicetiletá účetní, jejíž litry zelené šťávy, hodiny jógy a půlmaratony ji udržují nemravně zdravou? Ani vagón smoothie z kadeřávku nedokázal zabránit četným potratům, které ji přiměly vyhledat v zahraničí umělé oplození a pak se vrátit do Británie strávit bezpečně těhotenství a porodit dvojčata. Mnohá porodní asistentka si povzdychne a nesouhlasně zamlaská nad dlouhatánskými záznamy té ženy, zavrtí hlavou, když se dočte o drahých cestách na kliniku v Madridu a soukromých vyšetřeních i desítkách úzkostných telefonátů na příjem kvůli každému pupínku a píchnutí. Později v útulné kuchyňce bez oken bude tahle porodní asistentka svým kolegyním dlouze vykládat o těchhle ženách, které si „myslí, že mají Bohem dané právo být těhotné“. Její kolegyně budou mlčky přikyvovat, zatímco bojují s časem a hltají sousta jídla ohřátého v mikrovlnce. Je to známá debata a málokdo má čas a energii se jí účastnit. Ta porodní asistentka pak vyhodí čajovou sedlinu, vypláchne si hrnek a vrátí se k lůžku. Nevinně se usměje, když bude připínat popruhy monitoru kolem břicha pacientky, a řekne té nastávající matce, jak je to báječné, že přes všechny překážky se tahle dvojčata chystají na svět. Bude laskavá a utrousí neslušný vtip, kterým rozesměje pacientku i jejího manžela. Oba dva vroucně obejme, až budou opouštět oddělení, a nikdo kromě ostatního personálu nepozná její skutečné pocity.

Nemohu mluvit za všechny porodní asistentky světa a nepředstírám, že nemám své vlastní iracionální předsudky, ale považuji tohle rozlišování na ženy, které by „měly“ nebo „neměly“ být těhotné za nesmyslné a k ničemu. Každý z nás existuje jako jedinečná a nepravděpodobná náhoda ve vesmíru – byli byste tu, kdyby váš otec nezachytil závan vůně vaší matky jednoho večera v autobusu číslo 66, nebo kdyby se vaši prarodiče pořád nepokoušeli o dítě ještě po dvanácti letech marných pokusů, nebo kdyby vaše prapraprababička neuprchla ze své vlasti a nehledala bezpečí v zemi, kde žil váš praprapradědeček, byl osamělý a zoufale toužil po nevěstě? Zpochybňovat cenu nebo rozumnost kteréhokoliv těhotenství je ze své podstaty pokrytecké, ale od porodní asistentky je to obzvlášť sporné. Ze samé podstaty naší práce ve chvíli, kdy se se ženou setkáme, je těhotná a v naší péči. Čin je dokonán, teď je třeba se postarat o její bezpečí.

Eleanor:
Všemu navzdory

Eleanor byla jedna z milionu – lidská anomálie, těhotná náhoda, chodící, gravidní ztělesnění nepravděpodobnosti. Když jsem pro ni zkraje jedné noční služby připravovala pokoj v porodní části, neměla jsem tušení, že chystám kulisy pro scénu, která se bude vzpírat všem přírodním zákonům i veškerému štěstí.

Vrchní sestra jen vyštěkla: „Připravte pokoj!“ Tenhle příkaz předchází příchodu každé rodičky, od prvorodičky s rozzářenýma očima po světem znavenou matku čtyř dětí. Pro pacientku je pokoj nepopsaný list papíru – vidí postel s naškrobeným povlečením, otřenou židli, postýlku s dečkou s medvídky. Všechno vypadá jako nové, připravené jen pro ni neviditelnýma laskavýma rukama. Pro mne je prázdný pokoj plný přízraků všech žen, o které jsem se v jeho prostoru starala, dětí, které jsem horečnatě třela ručníkem v Resuscitairu a přála si, aby zaplakaly, krvavých cákanců, které jsem otírala z podlahy, poskakujícího tlukotu srdce, kterému jsem naslouchala časně zrána, mačkala si palce a kousala si ret samými starostmi. Jaké to bude tentokrát? říkala jsem si cestou do pokoje číslo dvě, kde byla podlaha ještě vlhká, jak ji vytřel pomocný personál.

Ta dnešní pacientka pro mne byla pořád záhadou, ale rutina příprav byla příjemně známá: nejprve si srovnat hromádku papírů do úhledného komínku na stole vedle dvou bílých náramků se jménem, které dostane dítě kolem kotníků. Zkontrolovat Resuscitaire – rozsvítit lampu, položit pod ni štůsek měkkých přikrývek a ručníků, aby se nahřály. Zkontrolovat tlak kyslíku v odsávačce. Trhnu sebou, když po otočení ventilů vzduch zasyčí. Vedle maličkou plenku, plastovou svorku na pupeční šňůru. Růžovou čepičku, modrou čepičku a citronově žlutou čepičku se zářivým oranžovým proužkem – všechny upletly anonymní babičky, které nás vytrvale zásobovaly čepičkami a svetříčky. Procházela jsem po pokoji a natřásala polštářky na posteli, zapínala monitory, otevírala skříňky, abych se ujistila, že všechny věci, které bych snad mohla během následujících dvanácti a čtvrt hodiny potřebovat, jsou na svém místě a v pořádku: rukavice, gel, různé jehly k různým měřicím přístrojům, katétry, kanyly, nitrožilní výživa, elektrody kardiotokografu, trefně, ale příšerně pojmenovaný diruptor… Všechny nástroje mého oboru tu byly, od těch základních až po ty hrozné.

Ozvalo se rázné zaklepání na dveře, a když jsem je otevřela, našla jsem za nimi Fatimu, porodní asistentku z předporodního oddělení, nesoucí tlustou složku k případu.

„Ahoj Fatimo,“ pozdravila jsem. Podívala jsem se jí přes rameno. „Kde máš pacientku?“

Položila záznamy na pracovní desku a kývla do chodby. „Čeká tě skvělá noc. Jsou to lesby,“ zašeptala, „ale jsou milé.“ V duchu jsem se zasmála – copak to má být nějaké překvapení nebo výjimka, když jsou lesby milé? Byla jsem ale ráda za vřelé hlášení. Tahle neformální část předávání je stejně důležitá jako pacientčina anamnéza, naděje stojí a padají s optimistickým „Půjde to skvěle“ nebo suchým „Tak s touhle hodně štěstí“. Natahovala jsem krk, abych nakoukla dál do chodby. Zaslechla jsem smích a pak jsem uviděla Eleanor, jak se kolébá směrem ke mně. Měla lesklé černé vlasy, zlatohnědé opálení poprášené pihami a dokonale okrouhlé bříško dmoucí se pod černo-bíle pruhovaným tričkem. Celý její vzhled a pomalý, snadný pohyb boků naznačovaly, že překypuje zdravím a životem, sálala z ní nedefinovatelná energie ženy na prahu porodu. Když konečně došla ke dveřím, dělala, jako že se hroutí na zárubně.

„Tak, a je to,“ řekla a v legraci vyčerpaně lapala po dechu s rukou na boku. „Jsem hotová. Stačí zmáčknout správné tlačítko a to dítě ze mě vyskočí, už nemůžu.“

Usmála jsem se a mrkla na Fatimu vycházející z pokoje. „Tak tohle tlačítko hledám už roky a pořád nic,“ zažertovala jsem. Šla jsem za ní zavřít dveře, ale zastavila jsem se. „Máte s sebou někoho?“

„Už jde,“ odpověděla. „Je trošičku unavená.“

Už jsem se chystala říct „Z toho mi srdce krvácí!“ – standardní průpovídku porodních asistentek, kterou reagují na partnera u porodu – ať muže, či ženu – prohlašujícího, že má bolesti, křeče nebo jiné obtíže, zatímco nastávající matka se svíjí v křečích. Kdokoliv, kdo má tu smůlu, že přizná, že při pohledu na krev omdlívá, se setká s ještě nelítostnější odpovědí: „Jestli omdlíte, prostě vás překročíme.“ Nicméně když jsem zahlédla vychrtlou postavu vrávorající chodbou, všechny řízné repliky, co jsem měla na jazyku, jsem spolkla. Zatímco Eleanor byla archetypem zářící těhotné ženy, její partnerka Liz ztělesňovala rčení „z kozy duch“. Kůži měla tak bledou, že byla skoro průsvitná, oči lemované fialovými stíny únavy, tělo ztuhlé a křehké. Zjevně se na tu příležitost snažila vypadat pěkně: zářivě bílá košile, indigové džíny a žluté semišové boty. Vypadala ale spíš jako vytáhlý teenager v oblečení po starší sestře. Ten dojem ještě zesilovala volná modrá pletená čepice přetažená přes uši. Konečně se Liz došourala do pokoje, kde se zastavila, zhluboka vzdychla a kostnatou rukou se opřela o dveře.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy To je porod!.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.