text

JACK LONDON

DOBRODRUŽSTVÍ

Příběh z jižních moří

Vydal: Michaela Dusíková, ARTiS

Högerova 1098/13, 152 00 Praha 5

v roce 2021

1. vydání

ISBN 978-80-88420-37-8 (online, EPUB)

ISBN 978-80-88420-38-5 (online, MOBI)

www.artispraha.com

Kapitola I

NĚCO JE NUTNO VYKONAT

Byl velice nemocný běloch. Jel vsedě na zádech divocha s černou kůží a kudrnatou hlavou, jehož ušní boltce byly probodnuty a tak roztaženy, že jedno ucho bylo roztrženo, kdežto ve druhém byl zastrčen kus kulatého, vyřezávaného dřeva o průměru tří palců. Roztržené ucho měl divoch proděravěno ještě jednou, ale tentokráte ne tak ctižádostivě, neboť do otvoru se vešla pouze krátká hliněná dýmka. Tento člověk-kůň byl špinavý a zamaštěný a nahý, až na velice úzký a špinavý kus látky kolem kyčlí. Ale přesto se ho běloch držel velmi pevně a zoufale. Chvílemi se jeho hlava slabostí skláněla a odpočívala na chundelaté hlavě. A jindy zase zvedal hlavu a díval se očima, ve kterých pociťoval závrať, na kokosové palmy, jež se chvěly a kývaly ve třpytivém, horkém vzduchu. Byl oděn v tenkou košili a kus bavlněného plátna, otočeného kolem pasu, jež mu splývalo ke kolenům. Na hlavě měl rozbitý klobouk, jaké jsou známy v obchodě jménem Boden-Powell. Dále měl kolem pásu připjatý kožený opasek, v němž spočívala automatická pistole velké ráže a několik ostře nabitých zásobnic, připravených k rychlému dílu.

Za nimi šel černošský kluk, asi čtrnáctiletý nebo patnáctiletý, a nesl láhve s léky, vědro s horkou vodou a různé jiné nemocniční potřeby. Všichni vyšli malou proutěnou brankou ze zadního dvora do žhavého slunce a pohybovali se po klikaté cestě mezi nově zasazenými kokosovými palmami, které nevrhaly stín. Ve vzduchu nebyl ani vánek a přehřáté, nehybné ovzduší bylo obtěžkáno morem. Směrem od místa, kam se ubírali, zvedal se divoký povyk, jako nářek prokletých duší a mučených lidí. Dlouhá, nízká kolna se objevila vpředu, stavení se zdmi z trávy a kryté došky z téhož materiálu a právě odtud zmíněný hluk vycházel. Byly to výkřiky a volání, z nichž některé značily zřejmě zármutek a jiné zase stejně neklamně nesnesitelnou bolest. Když se běloch přiblížil, slyšel tiché a nepřetržité lkaní a vzdechy. Při myšlence, že tam má vstoupit, se zachvěl a na okamžik si byl jistý, že musí omdlít. Vždyť nejobávanější nemoc Šalamounových ostrovů, úplavice, zasáhla plantáže na Berande a on zde byl zcela sám, aby se s ní utkal. A k tomu byl nemocí postižen také.

Když se velice sehnul, sedě dosud na černochových zádech, podařilo se mu projít nízkým vchodem. Poté vzal od chlapce, který ho následoval, malou lahvičku a načichal se silného amoniaku, aby si k nastávající zkoušce posílil smysly. Potom vykřikl: „Ticho!“ A povyk umlkl. Po celé délce kolny se táhla zvýšená plocha v šíři šesti stop, zbudovaná z hrubých prken, natřená lehce dehtem. Podél ní vedla stopu široká cestička. Nataženo na této vyvýšené ploše, bok po boku a těsně u sebe, leželo asi dvacet černochů. Na prvý pohled bylo patrno, že v řádu člověčenství patří na stupeň velice nízký. Byli to lidožrouti. Jejich obličeje byly nesymetrické a zvířecí a jejich těla byla ohyzdná, podobná tělům opičím. V nosech měli kruhy ze skořepin slávek a želvoviny a z hrotů jejich nosů, které byly taktéž provrtány, vyčnívaly rohy z korálků, nastrčených na pevný drát. Také jejich uši byly provrtány a zkrouceny, aby se do otvoru vešly dřevěné tyčinky a kolíčky a dýmky a nejrozmanitější barbarské ozdoby. Jejich obličeje a těla byly tetovány nebo zjizveny odpornými kresbami. Ve své nemoci neměli na sobě oděv, ba neměli ani obyčejné obvazky kolem kyčli, ačkoliv si ponechali svoje náramky z lastur, náhrdelníky z korálků a kožené opasky, mezi nimiž a nahou kůží měli zastrčeny nože bez pochev. Těla mnohých byla pokryta strašnými ranami. Mračna much se zvedala a usazovala a přeletovala v rojích sem a tam.

Běloch kráčel podél jejich řady a každému dával dávku léku. Některým dával chlorodyn. Musel se soustředit celou svou vůlí, aby si vzpomněl, kteří z nich mohou snést ipocacuanhu a kteří z nich byli svojí tělesnou konstitucí neschopni tento mocný lék podržet v těle. Jednoho muže, který zde ležel mrtev, nařídil běloch odnést. Mluvil ostrým a rozhodným způsobem muže, který není zvyklý provádět nějaké nesmysly, a zdraví muži, kteří ho poslouchali, se přitom zlomyslně mračili. Jeden z nich uchopil mrtvolu za nohy a zamumlal přitom něco v hlubině svých prsou. Běloch ihned odpověděl výbuchem slov a činů. Stálo ho to bolestnou námahu, avšak jeho ruka se napřáhla a udeřila hřbetem černocha přes ústa.

„Co je to, Angaro?“ vykřikl. „Nač zde mluvíte? Nebudete-li mlčet, vyrazím z vás vnitřnosti!“

S automatickou rychlostí divokého zvířete se černoch skrčil, aby se na něj vrhl. V jeho očích se objevil hněv divé šelmy. Avšak viděl, že bělochova ruka klesla k pistoli za pasem. Proto nedošlo nikdy k onomu skoku. Napjaté tělo uvolnilo svaly a černoch se sklonil k mrtvole, aby ji pomáhal odnést. Tentokráte nemumlal.

„Svině!“ procedil běloch zaťatými zuby na veškeré plemeno Šalamounových ostrovanů.

Byl velmi nemocen, tento běloch, právě tak nemocen jako černí lidé ležící bezmocně kolem něho, jimž pomáhal. Nevěděl nikdy, kdykoliv vstoupil do těchto jatek plných vředů a jitřivých ran, zda bude moci dokonat svoji obchůzku. Ale zato věděl s velikou pravděpodobností, že kdyby snad někdy uprostřed těchto černochů omdlel, vrhli by se ti, již toho byli schopni, na jeho hrdlo jako draví vlci.

O něco dále, v téže řadě, jeden muž umíral. Běloch dal rozkazy, aby byl ihned odstraněn, jakmile naposledy vydechne. Nějaká černá hlava se vsunula do vchodu kolny a řekla:

„Čtyři lidé velmi mnoho nemocní.“5

Nové případy nemoci, které však dosud mohly stát na nohou, se seskupily kolem mluvčího. Běloch vybral nejslabšího a umístil ho tam, kde bylo prázdno po mrtvole právě odnesené. Potom také naznačil následujícímu nejslabšímu, aby čekal, až bude místo po muži, jenž umíral. Nařídil pak jednomu ze zdravých mužů, aby přivedl tlupu černochů, pracujících na poli, a vystavěl s nimi přístavek k nemocnici, a poté pokračoval ve své cestě, podával přitom léky a vykřikoval angličtinou bêche-de-mer šprýmy, aby trpitele obveselil. Chvílemi se rozlehlo od vzdálenějšího konce strašné naříkání. Když přišel až tam, shledal, že tento povyk vychází od nějakého chlapce, který však nemocen nebyl. Běloch počal okamžitě zuřit.

„Proč tu tak neustále křičet?“ tázal se.

„On muž je můj bratr,“ zněla odpověď. „On muž umřít velmi brzy.“

„Když tolik křičet, on muž, tvůj bratr, umřít velmi brzy,“ pokračoval běloch hrozivým hlasem. „Velmi se zlobit na tebe. Pročpak tak křičet, jak? Tím, hlupáku, učinit, že on muž, tvůj bratr, zemřít velmi brzy. Ty přestat křičet, víš? Jestliže nepřestat křičet, přetrhnu ti to velmi brzy.“

Potom zahrozil plačícímu pěstí a černoch se skrčil, zíraje přitom na něj nevrlýma očima.

„Teď se již ani neozvi,“ pokračoval běloch trochu mírněji. „Ani nehlesni. Budeš z onen muž odhánět mouchy. Příliš mnoho much tady. Přinést vodu a umýt on mu, tvůj bratr; pěkně ho umýt, poněvadž to být tvůj bratr. Vyskoč!“ vykřikl nakonec divoce a jeho vůle pronikla nízkým rozumem černochovým hybnou silou, takže vyskočil ke své úloze, aby zaháněl odporné roje much.

A běloch pak zase vyjel do pařícího se horka. Chytil se velmi pevně za černochův týl a zhluboka si oddechl. Ale zdálo se, že mrtvým vzduchem jeho plíce uvadají, a proto sklonil hlavu, a pokud nedospěl do domu, dřímal. Každé napětí vůle mu bylo mukou, a přece jen byl neustále nucen svoji vůli napínat. Podal černochovi, na kterém jel, doušek silné pálenky. Pak mu přinesl Viaburi, hoch, jenž v domě posluhoval, sublimát a vodu a běloch se tímto antiseptickým prostředkem dokonale celý umyl. Vzal pak dávku chlorodynu, ohmatal si vlastní tepnu, dal si do úst teploměr jako doutník a položil se s potlačeným povzdechem na pohovku. Bylo prostřed odpoledne a toho dne dokončil právě svoji třetí obchůzku. Poté zavolal chlapce sluhu.

„Vezmi tu velikou věc a podívej se po Jessii,“ nařídil mu.

Chlapec přinesl na verandu dlouhý dalekohled a prohlížel moře.

„Jeden dvoustěžník daleko vidět,“ oznamoval. „Možná, že dvoustěžník je Jessie.“

Běloch si trochu oddychl potěšením.

„Jestliže vidět Jessii, bude ti náležet pět kusů tabáku,“ pravil.

Pak nastalo na chvíli ticho, ve kterém čekal s napjatou netrpělivostí.

„Možná, že Jessie, možná, že jiný dvojstěžník,“ ozval se hoch koktavě a připustil omyl.

Běloch dolezl na okraj pohovky a sklouzl na podlahu na kolena. Opíral se o židli a postavil se na nohy. Držel se stále židle a opíral se o ni skoro celou vahou svého těla, přitom ji dostrkal ke dveřím a potom ven na verandu. Pot, vzniklý touto námahou, proudil mu po obličeji a jevil se skrze košili na jeho ramenou. Pak se mu podařilo usednout na židli, v níž ztěžka oddychoval v polomdlobách. V několika minutách se vzchopil. Chlapec držel konec dalekohledu opřený o jednu z příček na verandě, zatímco běloch se jím díval na moře. Konečně zachytil bílé plachty dvojstěžníku a prohlížel je.

„Není to Jessie,“ řekl velmi klidně. „Je to Malakula.“

Pak změnil svoje sedadlo a uvelebil se do velikého palubního křesla s opěradlem. Na tři sta stop od domu vrhalo se moře v malém příboji na břeh. Nalevo viděl bílou čáru příbojových vln, označující pořadí skal řeky Balesuna, a za ním spatřoval rozervané obrysy ostrova Save. Přímo před ním za průplavem, dvanáct mil širokým, ležel ostrov Florida a dále napravo, ale nejasně v dálce, mohl rozeznávat části ostrova Malaity – ostrova divochů, semeniště vražd a lupičství a lidožroutství, místa, z něhož se rekrutovalo jeho dvě stě mužů pracujících na plantážích. Mezi ním a pobřežím byl plot, udělaný ze třtiny, ohraničující nádvoří plantážního domu. Brána byla dokořán a on poslal hocha sluhu, aby ji zavřel. Před plotem rostlo několik vysokých kokosových palem. Po obou stranách cesty vedoucí k brance stály dvě vysoké vlajkové tyče. Byly vztyčeny na umělých návrších z hlíny, vysokých deset stop. Úpatí každé této tyče bylo obklopeno krátkými koly, bíle natřenými a sepnutými těžkými řetězy. Tyče se podobaly lodním stožárům a byly opatřeny brámovými tyčkami, připevněnými tam po námořnickém způsobu a opatřenými stěžňovými záponami, příčnými provazci, vratiráhny a zdvihacími lany pro vlajku. Z vratiráhna jedné tyče visely schlíple dvě vlajky, jedna z nich s modrými a bílými čtverci a druhá úzká a dlouhá vlajka lodní v bílé barvě s červeným kotoučem uprostřed. Byl to mezinárodní signál nebezpečí.

Na vzdáleném rohu plotu u nádvoří seděl jestřáb. Muž ho pozoroval a věděl, že je pták chorý. Byl by rád věděl – ale jaksi nejasně – jestli je ptákovi tak bídně jako jemu, a trochu se bavil vtírající se myšlenkou, že má ve svém utrpení soudruha. Poté se vzchopil a nařídil, aby se zazvonilo velikým zvonem na znamení, že lidé pracující na plantážích mají v práci ustat a odejít do svých baráků. Pak vylezl na svého muže-koně a provedl poslední denní obchůzku.

V nemocnici byly dva nové případy. Těm podal ricinový olej. A pak si blahopřál. Byl to den vcelku snadný. Zemřeli jenom tři. Potom prohlížel sušárnu kopry, jež byla v plném chodu, a prošel baráky, aby se přesvědčil, není-li tam nějaký ukrytý nemocný, který by se protivil jeho nařízení o izolování. Když se vrátil do domu, přijal zprávy dohlížitelů na dělníky a zároveň dal nařízení pro následující den práce. Také přijal dohlížitele nad posádkou člunů, který přišel, aby ho ujistil, jak bylo zvykem před večerem, že velrybářské čluny jsou vytaženy na břeh a uzavřeny na zámky. Byla to opatrnost nanejvýš nutná, neboť černoši byli plni hrozného strachu, a když by se velrybářské čluny nechaly večer na pobřeží, znamenalo by to do rána ztrátu dvaceti černých dělníků. A poněvadž měli černoši cenu třiceti dolarů, nebo snad méně, podle toho, jak dlouho byli v práci, plantáže na Berande by špatně snášely takové ztráty. K tomu pak velrybářské čluny na Šalamounových ostrovech nebyly právě laciné a také úmrtí zmenšovala denně pracovní kapitál. Týden předtím uprchlo sedm černochů do pralesa a čtyři se vrátili, poněvadž byli stiženi zimnicí a nemohli se hnout. Vrátili se se zprávou, že dva další byli pohostinnými křováky zabiti a kchej-kchejováni. Sedmý muž byl dosud pryč a pravilo se o něm, že se potuluje podél pobřeží a že hledí ukradnout nějakou kánoi, aby se v ní dostal na vlastní ostrov – do vlasti.

Viaburi přinesl dvě rozžaté lucerny a podával je bělochovi, aby je prohlédl. Muž se na ně podíval, a když viděl, že hoří jasnými, čistými a širokými plameny, pokynul hlavou. Jedna lucerna byla pověšena vysoko na vlajkovou tyč a druhá byla postavena na širokou verandu. Byla to světla vedoucí k přístavišti na Berande a každého večera, po celý rok, byla takto prohlížena a zavěšována.

Pak se běloch svalil na pohovku a oddechl si úlevou. Denní práce byla odbyta. Na lůžku vedle něho ležela kulovnice. Jeho revolver byl v dosahu ruky. Tak přešla hodina, ve které se běloch nepohnul. Ležel ve stavu, kterým bychom mohli označit jako poloviční dřímotu a poloviční mdlobu. Náhle se však probudil a pozoroval. Příčinou toho bylo prasknutí, které se ozvalo vzadu na verandě. Pokoj měl podobu L a kout, ve kterém stálo jeho lůžko, byl temný, avšak lampa v přední části pokoje nad kulečníkem a právě za rohem, visící tak, aby nesvítila na bělocha, hořela jasně. Podobně byly osvětleny také verandy. Čekal bez pohnutí. Praskání se opakovalo a běloch věděl, že několik mužů venku číhá v úkrytu.

„Co se děje?“ zavolal hlasitě.

Dům, stojící několik stop nad povrchem země se na svých základech z kůlů zachvěl útěkem vzdalujících se nohou.

„Stávají se smělými,“ zamumlal. „Něco je nutno udělat.“

Měsíc v úplňku vycházel nad Malaitou a svítil na verandu. V ovzduší, kterým nezavanul ani větřík, se nic nehýbalo. Z nemocnice sem dosud doléhalo lkaní nemocných. V barácích, pokrytých došky z trávy, spalo skoro dvě stě lidožroutů s kudrnatými hlavami. Odpočívali po své denní námaze, ačkoliv někteří z nich zvedali hlavy, aby naslouchali proklínání jednoho z nich, jenž žaloval, že běloch nikdy nespí. Na čtyřech verandách domu hořely lampy. Uvnitř domu mezi kulovnicí a revolverem vzdychal běloch a házel sebou chvílemi v neklidném spánku.

Kapitola II

NĚCO JE VYKONÁNO

Ráno se David Sheldon přesvědčil, že je mu hůře. O tom, že byl znatelně slabší, nebylo pochyb, a také pozoroval jiné známky, které mohl nazvat nepříznivými. Začal se svými obchůzkami a očekával přitom nesnáze. Chtěl nesnáze mít. Napjatá situace, která vládla, byla dosti vážná, i kdyby byl při plném zdraví, ale jak se věci měly, když se sám stával bezmocným, bylo nutno něco vykonat. Černoši byli den ze dne mrzutější a vzdornější a objevení se těchto mužů předešlé noci na verandě – byl to snad největší přestupek na Berande – bylo zlověstné. Jestliže je nedostane sám, dostanou ho dříve nebo později oni. To se stane, pokud se mu znovu nepodaří vypálit do jejich temné duše ohnivou nadvládu bělocha.

Vrátil se do domu zklamán. Nenadcházela příležitost, aby mohl ukázat nějaký příklad neposlušnosti nebo drzosti. Nic takového nebylo, ačkoliv se to ode dne, kdy zasáhla Berande nemoc, objevovalo skoro každého dne. Skutečnost, že se nikdo nedopustil přestupku, byla již sama o sobě podezřelá. Stávali se lstivými. Litoval, že předešlé noci nečekal, až by lupiči vnikli dovnitř. Pak by mohl jednoho nebo dva z nich zastřelit a ostatním dát novou lekci rudým písmem, aby se ji naučili nazpaměť. Byl jediným člověkem proti dvěma stům. A byl v ohromném strachu před svou nemocí, aby ho nepřemohla a aby jim ho nevydala na milost. Měl vidění, jak se černoši zmocňují plantáží, jak vylupují skladiště, jak zapalují budovy a jak utíkají na Malaitu. Také míval příšerné vidění své vlastní hlavy usušené na slunci a „léčené“ kouřem, jak zdobí člunový dům lidožroutské vesnice. Buďto přijede Jessie, anebo musí on sám něco podniknout.

Sotva zazněl zvon vysílající dělníky na pole, dostal Sheldon návštěvu. Dal si svoje lůžko vynést na verandu a ležel na něm, když připlula kánoe, poháněná vesly, a přistála u pobřeží. Čtyřicet mužů ozbrojených oštěpy, luky a šípy a válečnými kyji se shromáždilo před branou nádvoří, ale jen jediný vstoupil. Znali zákon na Berande, stejně jako každý domorodec v okruhu tisíců mil, kde jsou roztroušeny Šalamounovy, ostrovy zná zákony bělocha a jeho domu. V onom jediném muži, který vstoupil na cestu vedoucí do domu, poznal Sheldon Seeleea, náčelníka vesnice Balesuna. Divoch nevystoupil po schodech, nýbrž zůstal dole a rozmlouval s bílým pánem nahoře.

Seelee byl inteligentnější než každý průměrný muž jeho kmene, ale jeho inteligence pouze s větším důrazem odhalovala nízký stupeň inteligence jeho soukmenovců. Jeho oči, velmi blízko u sebe a malého tvaru, prozrazovaly krutost a lstivost. Veškerý jeho oděv se skládal ze šňůry kolem kyčlí a z pásu na patrony. Vyřezávaná ozdoba ze želvoviny, visící z jeho nosu až k bradě, jež mu překážela v řeči, byla čistě ornamentální, právě tak jako otvory v jeho uších byly zase spíše užitečné, aby v nich mohl nosit dýmku a tabák. Jeho polámané a tesákům podobné zuby byly černě nabarveny šťávou z betelových ořechů a divoch ji stále vyplivoval na zem.

Když mluvil nebo naslouchal, činil přitom grimasy jako opice. Když přisvědčoval, zavíral oční víčka a vysunoval bradu. Mluvil s dětskou hrubostí, která se podivně lišila od poníženého postavení, jež zaujímal pod verandou. Byl se svými mnohými soudruhy pánem a velitelem vesnice Balesuna. Ale běloch, jenž soudruhy neměl, byl pánem a velitelem na Berande. Ano, a příležitostně se zcela sám učinil také pánem a velitelem vesnice Balesuna. Seelee na tuto epizodu vzpomínal nerad. Stalo se to tehdy, když se poznával povahu bělochů a když se je učil mít v ošklivosti. Jednou se provinil tím, že poskytl třem uprchlíkům z Berande útulek. Dali mu vše, co měli, oplátkou za útulek a za slíbenou pomoc, aby pak mohl uniknout na Malaitu. Tato okolnost dala divochovi jakýsi záblesk znamenité budoucnosti, ve které by jeho vesnice sloužila jako skladiště na podzemní dráze mezi Berande a Malaitou. Naneštěstí však neznal zvyky bělochů. A tento běloch, kterého měl před sebou, ho o tom poučil, když přišel do jeho domu, vystavěného z trávy, za časného jitra. V prvním okamžiku cítil jakési potěšení.

Uprostřed své vesnice byl přece tak dokonale bezpečný. Avšak v následujícím okamžiku, dříve než mohl vykřiknout, dopadl na jeho ústa pár pout, která měl běloch na kotnících, a tento úder mu zarazil výkřik na poplach v hrdle. Také ho chytila druhá pěst bělochova pod uchem a uvedla ho do stavu, v němž pak již neměl další zájem o to, co se děje. Když přišel k sobě, shledal, že leží v bělochově velrybářském člunu na cestě do Berande. Na Berande s ním zacházeli jako s člověkem bezvýznamným a dali mu pouta na ruce i nohy, ještě kromě řetězů. Když jeho kmen vrátil ony tři uprchlíky, byla mu zase dána svoboda. A nakonec ho odsoudil hrozný běloch, jeho i vesnici Balesuna, k pokutě deseti tisíců kokosových ořechů. Potom již ovšem neukrýval žádné uprchlíky z Malaity. Místo toho se pustil do jejich chytání. Bylo to bezpečnější. A kromě toho mu za hlavu zaplatili bedničkou tabáku. Ale kdyby se mu někdy naskytla příležitost s tímto bělochem, kdyby ho mohl přistihnout nemocného nebo kdyby stál za ním, když klopýtl a padal na některé cestě v pralese – nu, tu by to byla hlava, za kterou by dostal na Malaitě pěknou cenu.

Sheldon byl potěšen tím, co mu Seelee řekl. Sedmý muž ze společnosti posledních uprchlíků byl chycen, ba byl již u branky. Byl přiveden s těžkomyslným výrazem ve tváři, ale vzdorný, s pažemi svázanými pletivem z kokosových ořechů a s uschlou krví dosud lpící na jeho těle po zápasu s těmi, kteří ho chytili.

„Vím, že jste dobrý muž, Seelee,“ pravil Sheldon, když náčelník spolkl asi čtvrt číšky sprosté kořalky. „On, hoch můj, jste chytil velmi brzy. Tento hoch velmi silný, velmi. Dám vám jednu bedničku tabáku – na mou čest, bedničku tabáku. A pak, když být ke mně dobrý člověk, dám vám tři sáhy kalika a jeden nůž, velmi veliký nůž.“

Tabák a zboží na výměnu přinesli ze skladiště dva sluhové a byly odevzdány náčelníkovi vesnice Balesuna, jenž přijal dodatečnou odměnu se zavrčením, které ho nezavazovalo k nijakým určitým povinnostem, a pak odešel stezkou ke svým kánoím. Za Sheldonova dohledu spoutali sluhové zajatce na rukou i na nohou a přivázali ho k jednomu kůlu, jenž podpíral dům. O jedenácté hodině, když přicházeli dělníci z pole, poručil Sheldon, aby se shromáždili na dvoře před verandou. Byli tam všichni práceschopní lidé i s těmi, kteří pomáhali v nemocnici. Ba i ženy a několik dětí z plantáží byly seřazeny s ostatními, ve dvou řadách – byla to horda nahých divochů, o něco méně než dvě stě hlav. Kromě svých ozdob z korálků a kostí a lastur byly jejich provrtané uši a chřípí obtíženy bezpečnými špendlíky, hřebíky, kovovými sponami, rezavými železnými rukověťmi různého kuchyňského náčiní a patentními klíči k otvírání cínových krabic s konzervovaným hovězím masem. Někteří měli připevněny svoje drobně kudrnaté kučery sklapnutými perořízky. Na prsou jednoho byl připevněn porcelánový knoflík od dveří a na prsou druhého bylo zase mosazné kolečko z budíčku.

Obrácen k nim tváří a drže se zábradlí verandy, aby neupadl, stál nemocný běloch. Každý z nich by ho mohl srazit k zemi pouhou ranou malíčku. Přesto že měl střelné zbraně, mohla tlupa dělníků na něj zaútočit a mohla mu takovou ránu zasadit, pak by jeho hlava a celá plantáž byly jejich. Nenávist a sklon k vraždě a touhu po pomstě – toho všeho měli nadbytek. Avšak jednu věc postrádali. A to byla věc, kterou měl on, totiž plamen panování, jenž se nedal utlumit, jenž hořel v tomto nemocí zmořeném těle prudce jako kdykoliv jindy a jenž byl vždycky hotov vzplanout a spálit a sežehnout je svým hněvem.

„Narado! Billy!“ zavolal Sheldon ostře.

Dva muži se neradi protlačili vpřed a čekali.

Sheldon podal klíče od pout jednomu sluhovi a ten pak šel pod dům a zajatce odpoutal.

„Vy Narado a vy Billy vzít tohoto hocha ke stromu a připevnit ho s rukama do výše,“ zněl Sheldonův rozkaz.

Zatímco bylo nařízení prováděno, zcela pomalu, uprostřed mumlání a nepokoje diváků, přinesl jeden chlapec těžký bič s neméně těžkou rukovětí. A Sheldon počal hovořit:

„Tento muž Arunga mne velmi mnoho zlobil. Tohoto muže Arunga jsem neukradl. Nejsem podvodník. Řeknu: Dobrá, vy jít se mnou na Berande a pracovat tři roky. On řekne: Dobrá, já jít s vámi a pracovat tři roky. On přijít. On obdržet velmi mnoho dobré potravy a velmi mnoho peněz. Proč utíká odtud? Velice se na něj hněvám. Vypráskám z něho příčinu, proč utíkat. Já zaplatit Seeleeovi, velikému náčelníkovi z Balesuna, bedničku tabáku, protože chytit tohoto Arunga. Dobrá. Arunga tuto bedničku tabáku zaplatit. Zaplatit šest liber tabáku. To je právě tolik jako jeden další rok práce, který bude Arunga pracovat na Berande. Dobrá. A teď obdržet třikrát deset ran bičem. Vy Billy, vzít bič a dát tomuto Arungovi třikrát deset ran. Všichni hoši dívat se a všechny Mary dívat se. Kdyby odtud utíkat, budou myslet na to velmi mnoho, a utíkat nebudou. Billy je velice silný muž, a proto mu dát třikrát deset ran.“

Sluha podával Billymu bič, ale ten jej nepřijal. Sheldon čekal klidně. Oči všech lidožroutů byly na něj upřeny s pochybností, strachem a napětím. Byl to okamžik zkoušky, zda osamělý běloch zůstane naživu, nebo zda bude ztracen.

„Třikrát deset ran, Billy,“ pravil Sheldon povzbudivě, ačkoliv v jeho hlase bylo slyšet jistou kovovou chraptivost.

Billy se zamračil, pohleděl nahoru a pohleděl dolů, ale nehnul se.

„Billy!“

Sheldonův hlas vybuchl jako rána z pistole. Celé tělo divochovo sebou trhlo. Groteskní tváře diváků se pokryly úšklebkem a také se ozval zvuk chechtání.

„Možná že chcete, aby bylo tomuto muži Arungovi hodně nabito – vezměte k tomu toho muže do Tulagi,“ pravil Billy. „Vládní agent velmi mnoho tlouci. Takový je zákon. Já znát dobře zákon.“

Byl to opravdu zákon a Sheldon jej znal. Ale chtěl žít dnes a chtěl žít zítra a nechtěl zemřít s tím, že by čekal, až bude zákon následující týden anebo týdny další prováděn.

„Příliš mnoho u toho mluvit!“ vykřikl hněvivě. „K čemu? K čemu?“

„Já znát zákon,“ opakoval divoch zatvrzele.

„Astoo!“

Jiný muž předstoupil skoro vesele a podíval se drze nahoru. Sheldon si vybíral k této práci nejhorší povahy.

„Vy muži, Astoo, a vy muži, Narado, přivázat muže Billyho vedle druhého muže stejným způsobem.“

„Pevně přivázat,“ řekl jim pak výstražně.

„Vy muži, Astoo, vzít tento bič. Být velmi silný muž a dát mu třikrát po deseti ranách. Rozumíte?“

„Ne,“ zavrčel Astoa.

Sheldon zvedl ručnici, jež byla opřena o zábradlí, a připravil ji k výstřelu.

„Já vás znám, Astoo,“ řekl klidně. „Vy pracovat šest let v Queenslandu.“

„Já být misionářem,“ přerušil ho černoch s rozhodnou drzostí.

„V Queenslandu být jeden rok ve vězení. Váš bílý pán byl zatracený blázen, že vás neoběsit. Vy být velmi špatný chlap. V Queenslandu jste byl ve vězení dvakrát šest měsíců. Dvakrát jste kradl. Dobře, vy jste misionář. Umíte nějakou modlitbu?“

„Ano, umím modlitbu,“ zněla odpověď.

„Dobrá, tedy se teď modlit krátkou chvíli, a sice hned. Řekněte svoji modlitbu velmi rychle a pak já vás zabít.“

Sheldon mířil na něj ručnicí a čekal. Černoch se rozhlížel po svých soudruzích, avšak nikdo se nehnul, aby mu pomohl. Čekali s napětím na nastávající divadlo, zírali přitom jako okouzleni na bělocha, který měl v rukou smrt a který stál na veliké verandě zcela sám. Sheldon vyhrál a věděl to. Astoa přešlapoval nerozhodně z jedné nohy na druhou. Díval se na bělocha a viděl, jak se jeho oko blýská v jedné rovině s muškou.

„Astoo,“ pravil Sheldon, když tím využil psychologické převahy, „já počítat do tří. Potom vás zastřelím – sbohem – je s vámi konec.“

A Sheldon věděl, že až napočítá tři, zabije divocha na místě. A černoch to věděl také. A proto to Sheldon nemusel učinit, neboť když napočítal jedna, napřáhl Astoa ruku a chopil se biče. A při ránách přiložil Astoa dobře ruku, rozzlobený na svoje soudruhy, že ho nepodporovali, při každé ráně ulevoval svému hněvu. Z verandy ho Sheldon nabádal při každé ráně k použití síly, až oba dva zbití černoši ječeli a křičeli a až se jim krev řinula po zádech. Poučení bylo opravdu dobře napsáno rudou barvou.

Když poslední ze zástupu, včetně obou ječících provinilců, vyšel z branky nádvoří, klesl Sheldon zpola v mdlobě na lůžko.

„Jsem nemocný muž,“ zavzdychal. „Nemocný.“

„Ale dnešní noc mohu spokojeně spát,“ dodával o půl hodiny později.

Kapitola III

JESSIE

Dva dny přešly a Sheldon cítil, že již nemůže víc zeslábnout, aby přitom zůstal naživu, tím méně, aby mohl vykonávat svoje čtyři denní obchůzky po nemocnici. Denně bývaly průměrně čtyři úmrtí a nových případů přibývalo více, než kolik lidí se uzdravovalo. Černoši byli zachváceni strachem. Každý z nich když onemocněl, zdál se, jako by všemožně namáhal, aby zemřel. Jakmile leželi, nedostávalo se jim statečnosti k zápasu. Věřili, že musí zemřít, a co nejvíce se přičiňovali, aby tuto víru potvrzovali a hájili. I ti, kteří byli zdrávi, měli jistotu, že běží pouze o několik dnů, než je nemoc zachvátí a odnese také. A přece, při této víře s naprostým přesvědčením, nedostávalo se jim jaksi nervů, aby podnikli útok na křehkého bělocha, jenž byl spíše stínem než živoucí bytostí, aby se zmocnili tohoto muže s bílou kůží a aby unikli na velrybářských člunech kostnici. Dávali přednost zdlouhavé smrti před smrtí bezprostřední, která jim jistě hrozila, kdyby se postavili proti svému pánovi. Věděli dobře, že běloch nikdy nespí. A také byli stejně přesvědčeni, že mu nemohou smrt přičarovat – poněvadž se o to pokoušeli. Ba ani ta nemoc, která je zachvacovala, ho nedovedla zabít.

Po výprasku, který se udál na nábřeží, se zlepšila poslušnost. Divoši se zase choulili pod bělochovou železnou rukou. Svoje mrzuté nebo zlostné pohledy si dovolili jenom s odvrácenými tvářemi nebo když byl k nim běloch otočen zády. Svoje mumlané hubování si ponechali do svých baráků na noc, kdy je nemohl slyšet. A také již nebyli ani uprchlíci, ani noční lupiči na verandě.

Z rána třetího dne po výprasku byly spatřeny bílé plachty Jessie. Poněvadž byla vzdálena osm mil, nemohla spustit kotvy na čtvrt míle od břehu dříve než o druhé hodině odpoledne, zvláště při větru tak lehkém, jako když máváte vějířem. Pohled na loď dodával Sheldonovi nové odvahy a nudné hodiny čekání ho již nezlomily. Vydal svoje rozkazy dohližitelům na dělníky a vykonával svoje pravidelné pochůzky do nemocnice. Teď již na ničem nezáleželo. Jeho nesnáze končily. Mohl ulehnout a mohl o sebe pečovat, aby se uzdravil. Jessie připlula. Jeho podílník byl na palubě, posílen a rozveselen po šestitýdenním rekrutování na Malaitě. Mohl se teď ujmout dozoru a na Berande mohlo být zase všechno v pořádku.

Sheldon ležel v palubním křesle a pozoroval, jak se člun Jessie přibližuje ku břehu. Divil se, proč veslují jenom třemi vesly, a divil se ještě více, když člun přistál a když to trvalo tak dlouho, než vystoupili ze člunu lidé. Potom pochopil. Tři černoši, kteří veslovali, vystoupili na břeh s nosítky na ramenou. Běloch, ve kterém Sheldon poznal kapitána Jessie, kráčel napřed a otevřel bránu a pak ustoupil a šel vzadu. Sheldon věděl, že na nosítkách leží Hughie Drummond, a před očima se mu zamžilo. Pocítil neodbytnou touhu zemřít. Toto zklamání bylo příliš veliké. Ve svém stavu, kdy byl zachvácen hroznou slabostí, cítil, že není schopen pokračovat takto dále v úloze držet plantáže na Berande pevně ve své pěsti. Ale pak zase v něm zaplanula vůle a on pokynul černochům, aby nosítka položili vedle něho na podlahu. Hughie Drummond, kterého naposledy viděl v plném zdraví, byl teď vyhublou kostrou. Jeho zavřené oči byly hluboko vpadlé. Scvrklé rty mu odpadly od zubů a lícní kosti zdály se pronikat kůží. Sheldon poslal sluhu pro teploměr a podíval se tázavě na kapitána.

„Zimnice ze zkažené vody,“ řekl kapitán. „Leží takhle v bezvědomí již celých šest dnů. A dostali jsme také na palubu úplavici. Jak je u vás?“

„Pochovávám zde čtyři denně,“ odpověděl Sheldon a naklonil se z lodního křesla, aby vložil teploměr svému podílníkovi pod jazyk.

Kapitán Oleson pronesl rouhavou kletbu a poslal jednoho sluhu, aby mu přinesl whisky a sodovku. Sheldon se podíval na teploměr.

„Sto sedm stupňů,“ pravil. „Ubohý Hughie.“

Kapitán Oleson mu nabídl trochu whisky.

„Na to jsem nemohl pomyslit – proděravění střev, víte?“ pravil Sheldon.

Pak poslal jednoho dohližitele nad černochy a nařídil, aby byl vykopán hrob, a dále nařídil, aby byla z několika beden sbita rakev. Černoši rakve nedostávali. Byli pochováváni tak, jak zemřeli, a odváženi na kusu pocínovaného železa ve své nahotě z nemocnice k díře v zemi. Když dal Sheldon tyto rozkazy, zvrátil se nazad ve svém křesle se zavřenýma očima.

„Bylo to jako v pekle, pane,“ začínal kapitán Oleson, ale pak se odmlčel a nalil si trochu více whisky. „Bylo to jako v pekle, pane Sheldone. Ujišťuji vás. Protivné větry a bezvětří. Po deset dnů jsme byli hnáni kolem a kolem. A deset tisíc žraloků nás sledovalo, aby polapili sousta, která jsme jim házeli. Chňapali po veslech, když jsme se dali na cestu ku břehu. Přísahám, že jsem si přál, aby přišel nějaký severozápadní vítr a zahnal všechny Šalamounovy ostrovy přímo do pekla.“

„Dostali jsme to z vody – byla to voda z potoka Owga. Naplnili jsme jí svoje sudy. Jakpak jsme to mohli vědět? Předtím jsem ji dal také do tří sudů a vše bylo v pořádku. Měli jsme šedesát rekrutů – plnou loď – a moji posádku patnáct mužů. Pochovávali jsme je ve dne v noci. Ti chlapi nechtěli žít – proklel bych je! Umírali schválně. Jenom tři z mé posádky zůstali na nohou. Pět jich leží a sedm je jich mrtvých. Ach, proklatě! K čemu o tom mluvit?“

„A kolik vám zbylo rekrutů?“ tázal se Sheldon.

„Ztratili jsme jich polovinu. Třicet jich zbylo. Dvacet jich leží a deset se jich potácí.“

Sheldon si vzdychl.

„To znamená další přírůstky do nemocnice. Bude nutno dopravit je nějak na břeh. Viabury! Hej, Viabury, zazvonit velikým zvoncem, aby přišlo hodně silných mužů!“

Dělníci, zavolaní v tuto nezvyklou hodinu z polí, byli rozděleni na dvě skupiny. Někteří byli posláni do lesa, aby nasekali dříví a trámce ke stavbě domu, jiní, aby nařezali třtinu na došky, a čtyřicet jich zvedlo velrybářský člun nad hlavy a neslo jej dolů k moři. Sheldon skřípal zuby a sebral svoji omdlévající duši a poznovu uchopil vládu nad plantáží na Berande do svých rukou.

„Podíval jste se na tlakoměr?“ tázal se kapitán Oleson a zastavil se cestou u schůdků, aby dohlédl na vyloďování nemocných.

„Nikoliv,“ odpověděl Sheldon. „Je dole?“

„Padá.“

„Pak bude lépe, když budete spát dnes večer na palubě,“ soudil Sheldon. „O pohřeb se nestarejte. Já se již o ubohého Hughieho postarám.“

„Když jsem spouštěl kotvu, zaklepal právě jeden černoch bačkorami.“

Kapitán pronesl tuto poznámku jako prostou skutečnost, ale zřejmě čekal na nějaký návrh. Druhý muž cítil náhle, jak jím proběhla vlna znepokojení.

„Hoďte ho přes palubu,“ vykřikl. „Proboha, člověče! Nemyslíte, že zde mám již dost hrobů?“

„Chtěl jsem jenom vědět, co tomu řeknete – to bylo vše,“ odpověděl kapitán, aniž by se urazil.

Sheldon svého dětinství litoval.

„Ach, kapitáne Olesone,“ zvolal. „Jestliže to bude možné, přijďte zítra na břeh a půjčte mi jednoho muže. Nemůžete-li, pošlete mi kormidelníka.“

„Dobře. Přijdu sám. Pan Johnson je mrtev, pane. Zapomněl jsem vám to říci – zemřel před třemi dny.“

Sheldon se díval na kapitána lodi Jessie, jak kráčí stezkou dolů, mává rukama a pronáší k bohu hlasité kletby, aby nechal Šalamounovy ostrovy propadnout. Potom zpozoroval Jessii, kývající se lenivě na průhledném moři, a vzadu směrem severovýchodním, vysoko nad ostrovem Floridou, viděl hromadu temných mraků jako řetěz alpských velehor. Pak se vrátil ke svému podílníkovi a zavolal na hochy, aby ho donesli do domu. Ale Hughie Drummond končil zatím svůj život. Jeho dech byl již sotva pozorovatelný. Pouhým dotykem se Sheldon přesvědčil, že teplota umírajícího muže klesala. Musela začít klesat, když teploměr zaznamenal sto a sedm stupňů. Bylo to, jako by shořel. Sheldon klekl vedle něho; sluhové se seskupili kolem a jejich bílé živůtky a ovazky kolem kyčlí se podivně odrážely od temné kůže a jejich divokých obličejů s velikými kolíky v uších a vyřezávanými, lesknoucími se nosními kruhy. Konečně se Sheldon vztyčil na nohy a potácel se do své lodní lenošky, napůl přitom padal,. Jestliže bylo horko již dříve stísňující, bylo teď takové ještě více. Bylo až obtížné dýchat. Sheldon lapal po vzduchu. Tváře a nahé paže sluhů byly pokryty krůpějemi potu.

„Pane,“ odvážil se jeden z nich říci, „veliký vítr přicházet. Veliký a nesmírně silný.“

Sheldon kývl hlavou, ale nepodíval se. Ačkoliv Hughieho Drummonda tolik miloval, zdála se mu přece jeho smrt a pohřeb, který mel potom následovat, nesnesitelným břemenem k tomu všemu, pod čím již klesal. Měl jakýsi pocit – ne, byla to jistota – že nemusí nic než zavřít oči a nechat vše běžet a že pak zemře, že pak klesne do nesmírného klidu. Věděl to; bylo to velice prosté. Bylo třeba jenom zavřít oči a nechat vše, neboť dospěl k onomu stupni, kdy žil pouhou svou vůlí. Jeho unavené tělo zdálo se trháno přicházejícími bolestnými mukami rozkladu. Byl blázen, že tolik na životě lpěl. Zemřel již dvacaterou smrtí, a k čemu to bylo, prodlužovat to, aby zemřel smrtí dvacaterou poznovu, než zemře opravdu? Nejenže se nebál zemřít, ale přímo si to přál. Přálo si to jeho unavené tělo i jeho unavený duch, a proč by tedy neměl plamen, který byl v něm, nadobro uhasnout?

Ale jeho mysl, která mohla chtít život nebo smrt, dosud v něm pulzovala. Viděl oba velrybářské čluny, jak byly přineseny na pobřeží, a viděl nemocné, buď na nosítkách, nebo sedící na zádech zdravých, vzdychat a naříkat ve smutném procesí kolem. Viděl vítr vzrůstající na zamračeném obzoru a pomýšlel na choré v nemocnici. Zde bylo něco, co čekalo na jeho ruku, aby to provedla, a v jeho povaze nebylo ležet a spát anebo zemřít, když byla nějaká úloha nedokonána.

Dohližitelé byli zavoláni, aby obdrželi jeho rozkazy a aby přivázali k zemi nemocnici s oběma přístavky. Vzpomněl si na zbývající kotevní řetěz, nový a černě natřený, jenž visel pod domem na podlahových trámcích, a nařídil, aby ho u nemocnice použili podobným způsobem. Jiní chlapci přinesli rakev – byla to podivná záplatovaná bedna, zhotovená z prken, a za jeho vedení byl Hughie Drummond do ní položen. Půl tuctu hochů ji neslo dolů ku pobřeží, zatímco on jel na zádech jednoho z nich s pažemi ovinutými kolem jeho hrdla a svíral v jedné ruce modlitební knihu.

Co četl pohřební modlitby, dívali se černoši s obavami na temnou čáru vody, nad kterou se válely a kutálely honící se mraky. První dech větru jemný a slaboučký, naplněný životem, provanul jeho do sucha upečeným tělem, když končil modlitbu. Pak přišel druhý závan větru, jenž byl hněvivým nárazem; to bylo, když pracovaly rychle lopaty, plnící hrob pískem. Tento náraz byl tak mocný, že Sheldon, dosud na nohou, se chytil svého člověka-koně, aby nebyl poražen. Loď Jessie zatím zmizela a podivný, zlověstný zvuk se zvedl, když nesčetné malé, pěnící se vlny začaly narážet na pobřeží. Podobalo se to bublání nějakého kolosálního kotle. Ze všech stran slyšel temné nárazy padajících kokosových ořechů. Vysoké a štíhlé stromy s jemnými kmeny splétaly se a praskaly jako biče. Vzduch se zdál naplněn jejich poletujícími listy, z nichž každý, letěl-li řapíkem dolů, mohl rozbít člověku hlavu. Potom začal déšť, pravá povodeň, přímá, vodorovná vodní plocha, která přicházela jako řeka vzdorující gravitaci. Černoch se Sheldonem, který mu seděl na zádech, se vrhl do tohoto přívalu, nakláněje se daleko a hluboko k zemi, aby nebyl poražen na záda.

„Dnešní noci spí venku a daleko,“ citoval Sheldon, když vzpomínal na mrtvého v písku a na dešťovou vodu, prosakující chladnou zemí.

Tak si razili zpáteční cestu od pobřeží. Druzí černoši se chopili muže, který ho nesl, a tahali ho a strkali. Byli mezi nimi někteří, jejichž nejtoužebnějším přáním bylo stáhnout jezdce do písku a skočit na něj a rozdrtit ho v odpornou nicotnost. Ale automatická pistole v jeho pásu s její třaskající, rychle působící smrtí a automatický, smrti vzdorující duch v onom muži působily, že se toho vzdali a že se shýbali k úloze, aby ho dopravili z bouře do bezpečí.

Ačkoliv byl promočený a vyčerpaný, byl nicméně překvapen snadností, se kterou se mohl převléknout do jiného oděvu. Přesto, že byl strašně zesláblý, pozoroval, že se mu opravdu vede lépe. Nemoc se vyčerpala a zlepšování nastávalo.

„Jestliže teď nedostanu zimnici,“ řekl hlasitě a v témž okamžiku se rozhlédl, že půjde, aby si vzal chinin, jakmile bude dosti silný, aby se toho mohl odvážit.

Poté se vyškrabal na verandu. Déšť přestal, ale vítr, který se zmenšil v poloviční vichřici, se zase zvětšoval. Rozbouřené moře se vrhalo na pobřeží a na míle dlouhé příbojové vlny, jež se vzdouvaly na dvě stě stop od pevniny, aby zase dopadaly na zem, burácely na břehu. Jessie se potápěla a znovu vynořovala na svých dvou kotvách a každá druhá nebo třetí vlna se jí přelévala přes příď. Na zdvihacím laně lodi se vlnily vlajky ztuha a toporně jako dva čtverce ohebného, železného plechu. Jedna byla modrá a druhá červená. Věděl, co to znamená podle soukromého zákoníku na Berande. „Jaké jsou vaše rozkazy? Mám se pokusit vyslat na pevninu člun?“ Mezi truhlicí se signálními vlajkami a kulečníkovými pravidly visel na zdi zákoník a v něm se nejdříve ubezpečil o dávaném znamení, než odpověděl. Poté mladý sluha vyvěsil na vlajkové tyči bílou vlajku nad červenou, což znamenalo: „Uchylte se do bezpečí na Neal Island.“

Kapitán Oleson tento signál očekával – bylo to zjevné z rychlosti, se kterou byly oba kotevní řetězy odpoutány. Nechal kotvy u dna, připoutané na bóje, aby je zase sebral, až bude lepší počasí. Jessie se obrátila pod plnou přední plachtou a pak byla vytažena také zadní, když byl odpoután její dvojitý pásový nášivek. Odletěla jako závodní kůň a vyhnula se mělčině balesunské o poloviční kabelovou délku. Právě než ono místo obeplula, byla pohlcena hrozným nárazem větru s deštěm, který se přihnal z dálky.

Po celou tuto noc, zatímco nárazy vichřice dotíraly na Berande, vyvracely stromy, převrhaly kolny s koprou a kývaly domem, stojícím na svých vysokých kůlech, spal Sheldon tvrdě. Nevěděl nic o tomto rozruchu. Neprobudil se ani na chvíli. Ani se nepohl a nesnil. Probudil se jako znovuzrozený. A pak byl také hladový. Bylo to již týden, kdy naposledy vzal do úst trochu potravy. Vypil sklenici kondenzované smetany, rozředěné trochou vody, a o desáté hodině se odvážil vypít koflík čaje s masitým výtažkem. Také ho obveselil stav, který zatím zavládl v nemocnici. Přes zuřící bouři byl jen jediný případ úmrtí a do nemocnice přibyl pouze jediný nemocný, zatímco asi půl tuctu mužů se plížilo chabě ke svým barákům. Byl by rád věděl, zda to byl onen vítr, který odvál nemoc a vyčistil morem postiženou půdu.

O jedenácté hodině přišel z Balesuny posel, vyslaný Seeleem. Jessie na půl cesty mezi vesnicí a Neal Islandem najela na břeh. Teprve při soumraku dorazili dva členové její posádky a oznamovali smrt kapitána Olesona utopením, jakož i plavce zbývajícího. Z toho, co Sheldonovi pověděli o Jessii, mohl soudit pouze to, že byla nadobro ztracena. Aby se mu dostalo povzbuzení ještě většího, byl poté zachvácen zimničným mrazením. A za půl hodiny potom zase jen hořel. A při tom všem věděl, že musí uplynout nejméně ještě celý den, než se může odvážit vzít i nejmenší dávku chininu. Vlezl si pod spoustu pokrývek a po chvilce se přistihl při hlučném smíchu. Teď dozajista dospěl na vrchol všeho neštěstí. Kromě zemětřesení nebo záplavy při orkánu byl postižen již nejhorším. Loď Flibberty-Gibbet byla zajisté v bezpečí v průlivu Mboli. A poněvadž se již nic horšího nemohlo přihodit, musí teď nastat jakési zlepšení. A proto, chvěje se zimou pod svými pokrývkami, pustil se do smíchu, až jeho sluhové s hlavami u sebe se divili, jací že to jsou v jejich veliteli ďáblové.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dobrodružství.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.