Nebát se přát si

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.mf.cz

www.albatrosmedia.cz

Blanka Milfaitová

Nebát se přát si – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Nebát se přát si

Blanka Milfaitová

ISBN tištěné verze 978-80-204-4462-2

ISBN e-knihy 978-80-204-4797-5 (1. zveřejnění, 2021) (ePDF)

ISBN e-knihy 978-80-204-4796-8 (1. zveřejnění, 2021) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-204-4798-2 (1. zveřejnění, 2021) (mobi)

Text © Blanka Milfaitová, 2017

„Vy nemusíte pro snění ani spát :-)
Vy životem bdělým sníte a sny žijete.“

Blance fanynka Petra

E-lišce Anně & Mie Ronje

100 % bio

Není uměle barven, není infikován chemií, která prý jinde napomáhá růst rovně, bez pupínků a rychle, není to produkt určený k rychlé spotřebě. Je však volně dostupný. Trh ho zná. Ba co více, je ho všude dost a kdokoli může natáhnout ruku.

Jen já jsem ho popsala ve dvou knihách a věnovala mu snad stovky textů na webu. A jiní ve stovkách dalších po celém světě udělali totéž v knihách plných návodů a líbivých průpovídek, jak je vše jednoduché a prosté, jak všichni můžeme, stačí jen chtít.

Někteří z nás už ho mají. Hýčkají si ho po nocích, než usnou, patří mu poslední myšlenky dne, jiní ho přepisují do projektů a tajní milenci si o něm vypráví jako o jediném způsobu… jak být spolu. Ano, takhle jsem to měla i já, když jsem potkala mého muže. Být spolu. Jen spolu. Kdekoli. To kdekoli je zásadní. Je to první krok k odjezdu. K rozloučení se se světem okolo nás, který známe důvěrně, a k zaměření veškerých aktivit, kroků a prostředků, pokud nějaké vůbec máme, k tomu jedinému. Jít. Jít za snem. Ano, píšu o snu.

Jít za ním je prosté, opravdu, je volně dostupný všem. Mnozí by ho chtěli uchopit a nepustit, ale ani nenatáhnou ruce. Někteří o něm intenzivně přemýšlí a zůstane jim to celý život, protože ti, co ho uchopili všema deseti, ti ví, že o přemýšlení tam opravdu, ale opravdu nejde. Jiní tento mezičas prostě přeskočí, prásknou do koní, zvednou kotvy, sbalí si pět či šest švestek a sny si plní. Dnes. Nejpozději zítra. I já to tak mám. Ale nebylo to tak vždycky. Rozhodně ne, když jsem byla malá a hloupá, ani když jsem jako přemýšlející vyrážela napříč Amerikou či Sibiří na Bajkal. Dnes si na ty cesty ani nevzpomínám.

Až později. Někdo si myslí, že pozdě. Prostě teď. Bude mi čtyřicet a já začala nedávno konečně snít. O cestě. O rodině. O něm. A najednou to vše přišlo. On, který mě vzal za ruku a pak na cestu, kde jsme se stali rodinou.

A tak sněte, protože jen ten, kdo sní, se naučí létat. Sněte, ale hlavně si sny plňte. Já u toho budu s vámi, pokud si budete přát. Něco o tom vím. Víc, než jsem si vysnila já, se přece už snad ani nedá. Pokusím se podělit o to know-how, jak se moderně říká, a pokusím se podělit zdarma, protože koučové za velké prachy většinou kecají velmi šikovně, ale často se přitom opírají jen o domněnky, vyčtená moudra nebo příběhy z druhé ruky. To je přece lumpárna hadr, proto si pojďte raději poslechnout, tedy přečíst, jak moc bolí si plnit sny, kolik slz to stojí, před kým se budete muset sehnout a komu ustoupit. Pojďte si poslechnout, proč to přece jen stojí za všechnu snahu světa.

Chci se podělit.

Absolvovala jsem na padesát přednášek o podnikání doma i za hranicemi, o světových úspěších, o psaní knih a cestování, o životě rodiny s malými dětmi on the road. O tom, jak lze cestou otěhotnět, porodit a vychovávat děti. Za celou dobu jsem si nevšimla jedné velmi zásadní věci. Nevím, třeba jen nevšimla, třebas jsem se pletla, ale až na dvou velkých festivalech cestovatelů v Budějovicích a ve Zlíně, když jsme s mužem před vyprodanými sály vyprávěli o něm, o tom snu, který realizujeme roky a nehodláme přestat, jsem si uvědomila jeden nepoměr. Takovou dobu mi trvalo uvědomit si, jak málo nás někteří mohou chápat.

Nás, co tak divoce cestujeme napříč světem sem a tam, tu rok, jindy dva, někdy na pár měsíců, vždy ale s pocitem neuvěřitelné svobody, která z toho plyne. Svobody všemi chtěné. Vytoužené. Je součástí snu, o kterém dnes píšu. Došlo mi, ačkoli to někdy v médiích může vypadat naopak, že nás na cestě za čímkoli a kamkoli není příliš. Nemluvím o dovolených v dálce. Nemluvím o třech týdnech na Bali, ale o lidech, kteří přeruší, mnohdy ukončí období existence jisté a pevné doma a vyrazí na půl roku, rok či roky. Je to neskutečný nepoměr k tomu, kolik lidí o cestě za hranice všedních dnů sní, kolik jich chodí na ty festivaly cestovatele poslouchat, hltat zprostředkované zážitky, dojmy, nebezpečí a lásky. Naše vyprávění. O našich snech, které jsou v ten moment i vašimi sny, viďte.

Jsem si jistá, že cestování činí lidi šťastnějšími. Svobodomyslnějšími, ale též více respektujícími pravidla hry. Různých her. Jinak by cestovatel nedojel… Nebo právě dojel.

Proč tedy nevyjedete taky? Změňte poměr, ať vítězí cestovatelé. Tuhle knížku si můžete vzít s sebou do kletru, na kolo či do kufru staré hajtry, kterou jste s námahou dali do kupy, a vyjeli tam, kde se obzor dotýká nebe.

Máte přece sny? Přejete si zažít dobrodružství neopakovatelné, momenty, o kterých budete zbytek života vyprávět, nebo jen klid pod myriádami hvězd na neobydlených pláních jiného kontinentu, klid, který nám dnešní společnost už dávno vzala.

Máte je, vím to. Alespoň malé. Když sníte, je to jen kousek od prvního kroku cesty s velkým C. Jasně, můžete vyrazit! Však vítr neuvěřitelných dobrodružství, která známe od dětství z dechberoucích vyprávění, vítr nesoucí ty tajné sny širým světem vane stále. Všude okolo nás všech. Některými z nás i prostupuje. Říkám tomu průvan dobrodružství. Pak potřebujete už jen plachty, které uvnitř našich srdcí a myslí napneme.

Pravda, nejeden z nás je nestihne ani rozvinout, natož natočit po větru. A další o větru dobrodružství, co má sílu splnit i ty nejvzdálenější sny, nemají ani ponětí. Necítí ho v zátylku, nešťouchá je do zad, nepřináší jim pod nos vůně nevšední, vůně, které kdo nepozná, nemůže ani závidět, jak jsou nepředstavitelné.

Pomohu vám to změnit, ano? Vstupte do světa těch, co žijí sny, zažívají dobrodružství cestovatelů a nikdy v srdcích nezestárnou.

Občas slyším, že takto cestovat, vlastně tím i žít, může jen jedinec vykořeněný, někdo bez velké vazby na domov, člověk bez silných a poctivých pout. Nemohu oponovat, neznám totiž jiný život. Vím jen, že i my si neseme naše základní kameny s sebou. Máme pevné základy, ale nepojí nás s místem a okruhem lidí vůkol toho místa, leč vytvářejí pevnou, ale díky pohybu pružnou strukturu uvnitř nás, základnu, na které stavíme a do které otiskujeme naše stopy, naše postoje. Jmenuje se rodina.

Kam s ním, kam s tím

Když jsem studovala, nejspíše málo pečlivě, zato dlouho a nejspíše totálně zbytečně velké mistry řemesla spisovatelského, nemohla jsem si nevšimnout z klasiky tak těžké jak krásné, jakou je svět fejetonů, díla Kam s ním. Přiznávám, teorie ve mně zanechala otisk neostrý a nejednou zbyla jen vzpomínka na název. Definitivně jsem se tak při psaní třetí knihy dopracovala k závěru, že spisovatelkou opravdu nejsem. Přesto píšu s radostí, dokonce i lehkostí, a ač můj redaktor Tomáš oči v sloup obrací, na stolku mi leží smlouva na knihu čtvrtou.

Do Paříže jezdíme pravidelně a pokaždé s velkým očekáváním. Jednou řešíme, kam s ním v busu, když jeho řidič odmítne náš kočárek pro jeho velikost naložit, podruhé například v metru, kam se s ním nedostaneme kvůli úzkým turniketům. Cestování s běžeckým kočárkem uvnitř města je buď běž, nebo zemři!

Nejen kočárek mi připomíná Nerudu. Zlehka orosená, klepající se ve spodní části Champs-Elysées, číslo popisné 26, jsem měla stejný problém. Jen předmět problému byl z jiného těsta. Ehm, jiné formy. No prostě jiný. A já přemýšlela, kam s tím. Prosím? Vám se to nestává? Vy jako nemusíte řešit jednu z nejdivočejších potřeb lidstva denně, opakovaně a… když jste na cestách, na procházce, na expedici nebo „jen“ někde v cizím prostředí? Je vám to šumák? Pak gratuluju, ale já mám z této situace pupínky, a to ještě ani nenastala. Nevím, které zvíře to umí, ale já ano. Dokážu si „odříkat“ tak dlouho, až na onu potřebu zdárně zapomenu. Někdy.

Nejlepší na světě. Nejhezčí. A nejdražší, čtu si na plakátku. Od jisté doby jsem na tato hesla citlivější, reaguji automaticky, koukám, čtu, a ejhle, problém vyřešen. Nej hajzlíky na světě. WC SPA Japan, kde tě přivítá milá hudba, dlouhé fronty, stejně nervózní předklienti a uvaděčky, které tě prostě snad i usadí. Měla jsem obavu. Jo, navštívila jsem Nej toalety na světě na jedné z Nej tříd na světě v městě měst, abych utratila balík a řekla si, no ne, to je ale jízda.

Se záchodky mám prostě problém. S tím, jak vypadají. S čistotou. S předchozími návštěvami, se souběžnými o dveře vedle, pokud ovšem dveře vůbec přítomny jsou. Vzpomínám s děsem na hajzlíky daleko na Sibiři, komunitní zážitek. Odráží to nejspíše můj vztah k všudypřítomné a mnohdy nevyhnutelné socializaci, k interakčnímu procesu, který začleňuje individua do nějaké komunity, který z nás činí postavy konformní, současné společnosti k užitku. Přesně tak, na sto procent jsme užíváni Společností a systémem k jejich vlastnímu a sobeckému prospěchu. Nejsme to my, kdo si libovolně užívá, a ani pravidla a společenské konvence nemáme svobodně k použití. My jsme k použití. Je to prosté, žádnou složitou filozofii není třeba ve věci hledat. Stačí si to připustit. Vytvořili jsme cosi, co nás začalo přetvářet k obrazu svému, cosi, co žije nad námi, a já mám dojem, že nebude dlouho trvat a to cosi některé z nás definitivně pozře.

U objektů k použití vždy dříve či později nastane čas, přestanou-li být použitelnými, kam s nimi.

Mnohdy se mi zdá, jak se okolo nás lidé rozcházejí, rozvádí, jak jednoduše mizí z prostoru zodpovědnosti nejen té praktické, ale i oné imaginární, citové… že láska už není, co bývala. Mám prostě obavy, že umíme milovat jen do té doby, než přijdou problémy. A ty neřešíme. Neumíme to. Začneme namísto toho přemýšlet, kam s ním.

Neumíme argumentovat, vysvětlovat, hledat průsečík či pravdu. Nerespektujeme partnera názor, neb nerespektujeme partnera samotného. Nevíme, jak na to všechno. Proto raději utíkáme. Ano, řešení je pro dnešní generace nasnadě. Útěk. Lidé se rozejdou. Spálí most, uzavřou kapitolu. Tak lehce. Nepovedlo se. Jdou o dům dál, nový pokus, nový protějšek, co ještě neví, že… Tak tedy, kam s ním, s tím druhým?!

Je tuze lehké milovat lidi krásné, úspěšné, šťastné a bezstarostné. Do momentu, než se něco, cokoli zvojtí. Nemluvím o velkých věcech, mluvím o drobnostech, které jsou schopné zničit cokoli, co se jim do cesty postaví.

Nebývala jsem o moc jinačí. Mých prvních dvacet let dospělosti by mohlo asi také vyprávět a můj anděl strážný, pokud to ještě nezabalil, by jistě též přihodil pár pikantních příběhů, rozhodnutí, hlav v písku a útěků.

Co má společného potřeba toalety na Elisejských polích s lidmi, kteří se přestali milovat? S lidmi, co vymýšlí, kam odložit toho druhého, jak se ho nejrychleji, nejkulantněji, nejméně bolestivě či nejlevněji zbavit?

Vůbec nic! Pravda.

Případně úplně vše, jde o úhel pohledu. Jde o odložení. Čehokoli. Vlastně jde o stále stejný problém, kam s ním. Kdokoli z nás může zapátrat v paměti, kdy naposledy řešil odvěké trauma s „čímsi“, co již nechce. Kam s tím? Jen u těch vztahů jsem trochu víc rozpačitá, zda už jen tím, že jsme kdesi kdysi vnitřně přistoupili na stav: použij s citem / odlož bez citu, že jsme už tím zadělali na velmi prosté a rychlé rozhodnutí, co jednou přijde. S vědomím, že odkládání je tak jednoduché, deklasujeme vztahy od jejich prvopočátku.

Živá voda

Drží ho pevně v sevřených dlaních, její oči se lesknou, hlavičku nad ním sklání a cosi mu vypráví. Zlatavé vlásky dělají oponu představení, které ještě neznám. Setkání se smrtí. Jde stále dál od nás, abychom neslyšeli, co mu povídá, začne šeptat. Když jí chci později svléknout bundu, nepovolí, přendá si ho z jedné ruky do druhé, a pozor…, prý aby mu moc nebimbala hlavička do stran. Je to téměř výstraha a říká ji moje tříletá, zatímco mi upřeně hledí do očí.

Našla mrtvého ptáčka. Je konec dubna, noci mrazivé a dny studené, žijeme v patnácti stech metrech nad mořem, ptáček i po třech dnech, po které ho hladí a na noc ukrývá za okap svého malinkého domečku pro skřítky, vypadá, jako by zemřel před chvilkou. Muž se E-lišce snaží vysvětlit to o smrti. Už po tolikáté, u tolika názorných posledních momentů zvířátek i lidí, ale nepochodil. Tříletá nechce definitivu smrti přijmout. Proč? Tedy, proč se ptá pokaždé, když jí muž poví, že ptáčkovi už vodička nepomůže.

Jednoho krásného dne jsme se rozhodli vyrazit ještě výše do hor. Před dvěma léty se tam E-liška skamarádila s kouzelným dědečkem. Má tam na posledních pastvinách pod nejvyšší horou Dolomit malou salaš. Louky mu na severní straně mnohdy ještě i v létě zdobí sníh. Tenkrát jsme u něj obědvali. Seděli na trávě, jedli starší chléb se špekem a sýr, co tam se ženou a synem dělají. Užívali jsme si klidu a ticha, vůkol nikoho, jen pocit absolutní svobody a krásy. Dědeček pak za námi přišel tam, kde jsme za jeho domem rozložili odpočívku, pozdravil a představil se, pohladil E-li po vláskách a přizval ji k hledání pokladu. Měl malinké kladívko a dcerka se nenechala dlouho pobízet. O pár metrů dále jí z malé jeskyňky vykutal krásný krystal křemene. Vyleštil ho o cíp flanelové košile, opatrně uchopil dětskou ručičku svou mozolnatou a hrubou rukou, co by mohla vyprávět příběhy tvrdé práce a ještě tvrdšího podnebí zde. Byl to nádherný pohled. Kámen jí vtiskl do dlaně, cosi v nářečí zamumlal, mile se usmál, pohladil ji opět a rozloučil se. Od té doby malá ví, že kouzelný dědeček existuje. A poklady též. A já si tenkrát potichu posteskla, co bychom dali za dědečka byť jen docela obyčejného.

Cesta je strmá, náročná a je třeba se mít na pozoru, zvláště pak když stoupáte s malinkými dětmi. Odměňujeme se však neuvěřitelnými výhledy a ještě krásnějšími květy ukrytými před zvědavci na mýtinkách tu za skaliskem, tu za potokem či popadanými staletými stromy. Alpské jaro provází barevnost z pohádkových knížek. Hora odkrývá stále nová panoramata, a dokonce jsme tam někde dole, hluboko pod námi, zahlédli i náš dům.

Salaš, v místní řeči malga, je na dohled, malá křičí radostí, víčka mhouří a skrze nepatrnou škvírku je poznat, jak jí očka svítí nadšením, vzpomínkou se vracející, a rozeběhne se. Svišti, všude ze svých nor vykukující v dokonalé důvěře, že se jim tu nic nemůže stát, najednou bleskurychle zalézají zpět či jen hlavičky nechávají v průzkumu nad povrchem. Loukou se řítí podezřelý tvor. Malá blondýnka samá ruka, samá noha. Dveře starého domečku jsou zavřené. Zkoušíme zaťukat, okolo jsou stopy lidí v posledním sněhu, a co kdyby.

Dobrý den, prosím, ráda bych dala dětem něco pojíst z vašeho domácího, snad tedy pokud máte, tak jako vždy dříve, povídám a koukám na ženu, kterou nepoznávám. Ne, kdepak, loni tu byla jiná, omlouvám se a poptám majitele malgy. Ale ano, to jsem já, samozřejmě, ale prosím nezlobte se, je zavřeno. Ten hlas, odkud se dere ten hlas, když ústy stěží pohne, ten hlas skomírající, kterému co slovo činí obtíž, hlas, který nenese víc než zprávu. Není ani trochu zabarvený sem či tam, nahoru či dolů, není melodický ani citem hladký. Je to forma sdělení. Bez duše, je prázdný.

Omlouvám se opět. Moc dobře vím, jaké to je, když návštěvník nerespektuje soukromí či klid rodiny v domě, kde ta má i manufakturu. A kdy můžeme, prosím, kdy můžeme tedy přijít. Je to jen nepatrný kus cesty, jsme vaši sousedé.

Většinou když zmíním, že s holčičkami žijeme v malze pod ledovcem, místním tak trochu poleví napětí v tvářích větrem ošlehaných, pookřejí, povolí lehounce ten příslovečný chlad horalů a mezi vráskami, co lemují rty sveřepostí sevřené, se mihne úsměv. Nakonec, i pokud nemají moc času a chuti, pár slov většinou prohodí. Například, copak vás do této nehostinnosti vedlo? Nebo, to jste tu doopravdy dobrovolně? Dnes a tady nic. Žena snad ani neslyšela. Moje slova se nejspíše k ní ani nedostala, kouká kamsi skrze mne do dálky, nepřítomná duchem, podivně klidná až odevzdaná, ruce volně svěšené podél těla, s prsty nepřirozeně nataženými. Muž můj milovaný, od přírody cynik jako trám, by řekl, že její tělesná teplota je na rozdíl od jejího věku hluboko pod třicítkou.

Mohla bych se začít bát, nebýt tu muž kousek stranou. Konec světa, bez signálu telefonu, bez cest i jiných lidí okolo, a s ženou, co možná ani neví, že s námi hovoří. E-liška, kde je E-liška, vždy skotačí okolo, leze, kam nemá, sakra bože, jistě už je uvnitř, jen aby neobtěžovala. Snad pudově se rychle otočím, rozhlédnu do stran, vytřeštím oči a až muž naznačí výmluvným pohledem. Téměř jsem ji přehlédla, krčí se na bobku za mými zády, za nohama, a jen trochu vykukuje, chvilku prosebně na muže, pak na paní v černém plédu a s nekonečně dlouhými rozpuštěnými vlasy, nepatrně se pohybujícími snad průvanem uvnitř domu. Dcera se bojí.

Co se to děje? Jsem zmatená. Co se to děje s paní, jejíž těžký šat je cítit dráždivou zatuchlinou a vlhkostí? Uvědomím si, že z komína nejde kouř. V noci je i v tomto období pod nulou. V kamenné salaši musí být uvnitř jako v morně. Morna, bleskne mi hlavou, proč mi naskočilo právě tohle přirovnání v místě, kde hlad právě mají dozajista všichni. Temná hladomorna s ženou, co hlídá, aby nikdo nemohl ven. Nebo dovnitř. To nedává smysl, straším trapně sama sebe, taková hloupost, ale máchnu rukou za záda, abych nahmatala E-lišku a utvrdila se, že je všechno v pořádku. V pořádku? Jak to je relativní, co to tady a právě nyní znamená, být v pořádku? Jste v pořádku, zeptám se smutné paní. Pohne očima. Kouká na mě, kouká do mých očí, hledá odpověď, ale stejně mám pocit, že nevidí. V pořádku, zopakuje moji otázku a ramena jí klesnou ještě více. Pokud někdo na světě dnes není schopen unést přetěžký osud, pokud je mu vlastní život přespříliš, pak paní, co stojí metr od nás na schůdku a tak, že k ní musím oči zdvihat v nepříjemném úhlu, úhlu, co násobí ženinu pohublost, výšku i stíny v obličeji, je první mezi bezradnými. První mezi těmi, co žít nechtějí.

Ovšem, ty hluboké stíny lícních kostí, stíny, co vyplňují oční důlky a jen uprostřed dávají tušit smutné až zoufalé oči… Oči už bez života, zamrazí mě. Stíny vlasů na ramenou. Stíny masivních stříbrných náušnic po matce. Svatební dar, jistě je nesundala desetiletí. Stíny hubených prstů na podlaze se odrážející. Stíny smrti, dojde mi.

V pořádku, opakuje můj nesmělý dotaz ještě jednou a pravou rukou se zachytí o kamenný portál domu. V pořádku… Jděte pryč, prosím, hlesne a jediným krokem zpět téměř zmizí v temnotě domu. Šero bývalo v domě už kdysi, když jsem dovnitř chodívala kupovat dobroty z mléka jejich kraviček, dobroty, kterými údolí zásoboval její muž. I přes otevřené okenice vládlo domu vždy pološero — ale vůně čerstvého jídla, smích malinkého chlapce, cinkání kastrůlků a příborů v začouzené kuchyňce, kam bylo průhledem ve zdi krásně vidět, staré rodinné fotky s oslími růžky, zašedlé výstřižky z novin na stěnách, a pocit všudypřítomné pomalé pohody a společného štěstí… to bylo nadevše. Kam se to ztratilo?

Žena pomalu zavírá dveře, postavu lze jen tušit. Vtom jako by se uvnitř něco mihlo, hnulo, cosi se tam stalo, cosi najednou změnilo ten podivný statický moment, dveře se prudce otevírají a v nich chlapec, tak dvanáct let.

Ani on nemá zrovna zdravou barvu, snad to dělá ten černý overal, vlasy barvy havraních křídel i stejně lesknoucí se, a do očí bijící pohublost; tedy ani on… Nedá mi šanci, abych pozdravila, ni čas se nadechnout, probrat se z údivu a stále nezapuzeného strachu — nezlobte se, zopakuje maminky slova. Vím, pamatuji si ho z minula, vyrostl a vytáhl se po matce. Má její strohé rysy a úzké, velmi úzké rty. Nezlobte se, maminka to snáší špatně, mizí mi před očima, je to složité a těžké zároveň, povídá směsicí italštiny a jazyka Ladinů, který je v kraji stále živý a lidé ho používají v běžném denním kontaktu. Nezlobte se, jako by měl potřebu už potřetí se omluvit, ač není proč. Otec zemřel. Před pár dny. A moje maminka chce jít za ním. Co nejdříve.

To už nezvládám, nedokážu slušně reagovat ani na zprávy o úmrtí blízkých mých přátel, nedokážu nebýt za upjatou, zmatenou, mohu se zdát i nevychovanou a… Co mám povědět? Jak reagovat? Jak se omluvit, ale zase přece nemohu vědět, že se to stalo, nemohla jsem tušit, prosím, prosím, odpusť, že jsem… Kdybych tu větu ze sebe kloudně dostala, mluvila bych k zavřeným dveřím. Nečekal. A má ústa se neotevřela.

Cestou dolů domů muž uklidňuje dezorientovanou dcerku. Nechápe, co se u malgy dělo, nechápe to napětí, které se dotklo i její malinké a čisté duše. Nechápe, proč jdeme pryč. Proč, tatínku, ptá se stále dokola. Muž ji vezme na ramena, E-liška si na jeho hlavu složí ruce a na ně položí svoji hlavičku. Usíná. Máme za sebou hodinku sestupu, vzduch je teplejší, sníh opět střídají krásné květy, bystřiny se vylévají do cesty a ve starých pohorkách už cítím vodu. Ptáci štěbetají jako o závod a i malá Mia v nosítku spinká.

Muž se zastaví a vydechne, ani ne únavou, je smutný. Znám ho, cítí se špatně. Miláčku, neumím jí to vysvětlit, nevím, co s tím — co je smrt pro malé dítě! Co to pro ni znamená!? Věřil jsem, že jí umím vysvětlit vše, od „proč a jak“ se narodila po štěpnou reakci během jaderného výbuchu. Ale zklamal jsem sám sebe a nejspíše i dceru. Jak ji připravit na smrt druhého, nelhat u toho. Je zklamaná, protože táta neumí odčinit, co se stalo jinému. Hřbetem ruky si muž setře pot z čela, snad se snaží odehnat i chmury, ale nedaří se. Naše malá nechápe, jasně, však ani nemůže ještě chápat nenapravitelnost situace, je zklamaná, protože nemám odpověď typu… to bude zase v pořádku, pipík i dědeček se probudí a opět bude dobře.

E-liška se pohne, zastavení ji vzbudilo, a… tatí, tatínku, už to mám, hurá. Posadí se, ruce letí nad hlavu a opět hurá, mužovo stýskání si vyřeší po svém — tatínku můj milovaný, až pojedeme nakoupit, tak musíme koupit přece také bibifovou vodu, vodu s bublinkama. Jak furt spolu říkáme, že píše, že by probrala mrtvýho, že je to asi živá voda. Jo?! To je živá voda přece z té pohádky, jak slepička ji hledá pro kohoutka. Tys to zapomněl! Ty popleto! A dáme ji tomu pipíkovi, co mrtvý spinká v kempu, a panu dědečkovi s pokladem, co jsme za ním teď šli, jak je mrtvý doma. Přitom slovo „mrtvý“ vysloví tak automaticky, jinak než my dospělí, tak, jako by to byla běžná a prostá „věc“. Půjdeme zítra nahoru znovu, dodá a opět si položí hlavičku na tatínkovu a spokojeně se usmívá.

Muž stojí a vidím, že se mu neulevilo. Nakonec hlesne: Jak já jí zítra vysvětlím, že smrt je na furt?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nebát se přát si.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.