Every Man a Hero:

A Memoir of D-Day, the First Wave at Omaha Beach, and a World At War

Tento překlad byl vydán ve spolupráci s nakladatelstvím

William Morrow, imprint HarperCollins Publishers.

Copyright © Ray Lambert and Jim DeFelice., 2019

Translation © Richard Janda, 2021

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2021

ISBN epub 978-80-7565-866-1

Věnováno těm, které jsem ztratil – Billovi, Estelle,

mým zdravotníkům, dobrým přátelům…

A těm, kteří mi pomáhají nezapomenout – Arthurovi, Lindě,

Barbaře, mé rodině a dobrým přátelům.

Všemohoucí Bože: naši synové, pýcha našeho národa, se v dnešní den pustili do udatného počinu, do boje za zachování naší země, našeho náboženství a naší civilizace a za osvobození trpícího lidstva.

Veď je přímo a přesně, dej sílu jejich pažím, rozhodnost jejich srdcím, nezlomnost jejich víře.

Budou potřebovat Tvé požehnání. Jejich cesta bude dlouhá a těžká, neboť nepřítel je silný. Možná naše síly zatlačí zpátky. Úspěch nepřijde rychle, my se však budeme znovu a znovu vracet; a víme, že díky Tvému dobrodiní a našemu spravedlivému cíli naši synové zvítězí.

Budou těžce zkoušení, dnem i nocí, bez odpočinku, dokud nedobydou vítězství. Temnotu rozerve hluk a oheň. Dušemi mužů otřesou násilnosti války.

Neboť tito muži byli nedávno odvedeni z poklidného života. Nebojují z touhy po dobývání. Bojují, aby dobývání ukončili. Bojují, aby osvobodili. Bojují, aby mohla povstat spravedlnost, tolerance a dobrá vůle mezi vším Tvým lidem. Touží pouze po konci boje, po návratu do bezpečí svých domovů.

Někteří se nikdy nevrátí. Přijmi, Otče, tyto své hrdinné služebníky do svého království.

A nám doma – otcům, matkám, dětem, manželkám, sestrám a bratrům těchto statečných mužů v zámoří, kteří na ně neustále myslí a modlí se za ně – pomoz, všemocný Bože, v tuto hodinu velkých obětí v našem snažení obnovit svou víru v Tebe.

Franklin D. Roosevelt, modlitba v Den D, 6. června 1944

Přehled map

1. Významné operace za druhé světové války v Evropě a severní Africe, 1939–1945

2. Tunisko, únor–duben 1943

3. Spojenecký plán invaze na Sicílii, červenec 1943

4. Vylodění v Normandii, 6.–12. června 1944

5. Předmostí Omaha, 6. června 1944

Úvod

0 hodin +15

TOHO DNE PŘED 75 ROKY

Jim DeFelice

6.45, 6. června 1944, Den D

PLÁŽ OMAHA, NORMANDIE, FRANCIE

Představ si, že jsi jeden ze sto šedesáti tisíc mužů, kteří se právě chystají zapojit do největší bitvy dvacátého století.

Slunce vyšlo už více než před hodinou, ty jsi ho však ještě nespatřil, protože ho zakrývají husté mraky, které stěží zadržují déšť. Hlavní důvod je však jiný: nemáš energii, ani prostor zvednout hlavu, natož vůli tak učinit, jelikož jediný pohled vzhůru by mohl zrušit kouzlo, díky němuž stále žiješ.

To kouzlo je však iluze a ty to víš. Přesto se ho zuby nehty držíš, svíráš ho pevněji než důkladně zabalenou pušku M1 a nervózně přešlapuješ uvnitř výsadkového člunu. Pluješ směrem k pláži Omaha v Normandii na severu Francie. Tvůj cíl je již zahalený tmavým kouřem. Celý svět jako by zčernal, s výjimkou rudých plamenů z hořících lodí všude kolem.

Tohoto dne ses děsil a několik týdnů ses modlil, abys ho přežil. Střídaly se v tobě pocity klidu, rozpolcenosti, sebedůvěry a strachu. Teď konečně nadešel a všechny ty pocity, a není jich málo, v tobě explodují, až hrozí, že rozervou tenkou skořápku tvé psychiky. Od trupu plavidla se odrážejí střely.

Přestože jsi absolvoval bezpočet nácviků vylodění, tohle nemá žádný model, žádný precedens, žádný předem utvořený názor, který by roztříštěnému kaleidoskopu chaotické reality, jež tě obklopuje, dokázal vnutit nějaký uspořádaný tvar.

Nedokážeš rozlišit jednotlivé zvuky. Motory, výbuchy granátů, dělostřelba – to vše se slilo do hřmící masy připomínající směsici hromobití a symfonie, kterou kdesi z dálky řídí rozezlení bohové.

Výsadkové plavidlo náhle zastaví. Rampa spadne do vody. Všichni kolem křičí: „Jdeme!“

Zamrkáš a pokusíš se pohnout, vzápětí si však uvědomíš, že se již pohybuješ, že tě tlačí dopředu záhadná pohybová energie, která nijak nesouvisí s odvahou, povinností či dokonce vůlí. Dva kroky po rampě a náhle musíš plavat. Výstup se uskutečnil v hlubší vodě, než jsi očekával, dále od pláže, nikoli však od nebezpečí. Jediný možný směr je dopředu – vstříc něčemu mnohem divočejšímu a působivějšímu, než co jsi kdy zažil.

Mozek máš přecpaný tisícem soupeřících myšlenek, z nichž většina je nepoužitelná, některé dokonce ochromující.

Jedna však ční nad všechny ostatní:

Kdo mě zachrání, když budu zasažen?

•••

Odpověď je již na břehu, kde statečně bojuje s poryvy větru v dešti minometných a dělostřeleckých granátů. V tento významný den zachránil desítky dalších: Ray Lambert, vojenský zdravotník z Alabamy. Ve chvíli, kdy rampa z tvé lodi dopadla do vody, on již skoro půl hodiny dělá na pobřeží svou práci.

Seržant Arnold Raymond „Ray“ Lambert je podle kritérií této bitvy ve svých třiadvaceti letech již starý. Velí zdravotnickému týmu a toto je jeho třetí výsadek. Před tím se zúčastnil vylodění v Africe a na Sicílii. Bez ohledu na to, jak těžké byly tyto bitvy (a patřily k nejhorším, které se během druhé světové války odehrály), Normandie představuje zcela jiný druh pekla. Na konci dne zůstane na pláži Omaha kolem dvou tisícovek raněných a mrtvých mužů; mnozí z nich zemřou v naprosto nevhodně pojmenovaném sektoru Easy Red, malém obdélníku písku, na kterém se vylodil 16. pěší pluk. Boje na pláži Omaha budou jedny z nejkrvavějších z celého vylodění, dokonce tak hrozné, že velící generál bude vážně uvažovat o ústupu; takový krok by však mohl znamenat pohromu pro ostatní pláže, pro celou operaci a možná i pro vývoj celé války.

Rayovým úkolem je zabránit porážce tím, že pomůže co nejvíce mužům. Svým způsobem je rozený voják, jenž se již v raném věku začal věnovat lovu – ne ze záliby, ale pro přežití. Ještě mu nebylo dvacet a už nosil za pasem pistoli, aby se mohl vypořádat se vzpurnými farmáři, kteří mu bránili vykonávat jeho práci okresního veterináře. V létě kácel stromy pro obchodníky se dřevem. Boxuje ve střední váze a má výborný hák, vypilovaný v armádních rinzích i na alabamském venkově.

Armáda však tohoto bojovníka vyškolila na zdravotníka. Vybrali si ho v podstatě náhodou a on ovládl lékařské umění na bitevním poli.

Nejdůležitější věc: udělej všechno pro to, aby kluci z pěchoty věděli, že tam jsi.

To znamená, že Ray se nemůže schovat před prolétajícími střelami. Nemůže si vykopat úkryt. Nemůže ustoupit. Nemůže myslet na sebe, ale na muže, které musí zachránit.

Za svou službu v této válce již získal stříbrnou a bronzovou hvězdu a dvě purpurová srdce. A dost možná je jediným zdravotníkem v armádě pyšnícím se odznakem pro vynikajícího střelce.

V této chvíli však Ray Lambert na nic z tohoto nemyslí. Na pláž dorazil před dvaceti minutami s cílem zřídit provizorní ošetřovnu, v níž by mohl rychle třídit raněné a poskytnout jim první pomoc. Už ve výsadkovém člunu mu však bylo jasné, že v Easy Red žádná ošetřovna ještě nějakou dobu stát nebude.

Teď Ray pátrá pohledem ve vodě po zraněných vojácích, kteří se nedokážou vlastními silami dostat na břeh.

Jeden z nich se drží překážky.

Pošetilost – německé zbraně míří na všechny takové. Zůstaň tam ještě chvíli a zemřeš.

Ray k němu vyrazí. Brodí se vlnami, obtěžkaný promočeným oblečením a zdravotnickými brašnami. Když je konečně u vojáka, zakřičí na něho, není ho však slyšet.

„Musíme se dostat na pláž!“

Zacloumá s ním, až pak si ale uvědomí, že voják je zapletený do ostnatého drátu pod vodou.

Ray se ponoří a zkouší ho vyprostit. Slaná voda ho štípe do očí. Vynoří se, aby se nadechl, a snaží se držet hlavu co nejníž, aby se vyhnul svištícím střelám.

Znovu s vojákem zacloumá, ale marně. Ještě jednou se tedy ponoří. Nahmatá smyčku drátu, která drží mužovu nohu, a uvolní ji, pak se vynoří a konečně dokáže svým spolubojovníkem pohnout.

Vojákovi však sklouzne hlava a zmizí pod vodou. Jeho bagáž je tak těžká, že převáží i záchranný pás, který má na sobě.

Ray ho vytáhne nad hladinu. Společně vyrazí směrem k pláži a jedinému bezpečnému místu, které Ray objevil: jakémusi skalisku, snad pozůstatku betonového bunkru, které ční jako vztyčený palec kousek před překážkou.

Prodírají se vpřed. Hluk je tak silný, až z toho praskají ušní bubínky. Vojáci před nimi padají, ale Ray ví, že se nemůžou zastavit, jinak by je vlny stáhly dozadu či – ještě hůře – dolů, zpět k minám a nastraženým pastem z drátů a oceli, které by je rozřezaly nebo celé roztrhaly.

Už se dostávají k řadě těl pohupujících se ve zpěněné vodě na okraji pláže. Ray táhne vojáka dopředu a doufá, že nevidí tu spoušť všude kolem.

Konečně jsou u skaliska. Ray chvíli popadá dech a pak začne prohlížet vojákova zranění.

Tenhle to přežije, pomyslí si. Pokud zůstane za tím skaliskem.

O pár minut později bude Ray Lambert vážně raněn. Ani to ho však nezastaví. Nic ho nezastaví, dokáže zachránit ještě několik životů. Pak ale dostane ničivý zásah do zad, až ztratí vědomí. Ironií osudu, zcela typickou pro válečnou vřavu, ho neskolí německý granát, ale americký výsadkový člun.

Z posledních zbytků sil se schoulí za rozbitou betonovou zídkou, kam jen krátce před tím uložil spoustu zraněných mužů. A bude tam čekat na to, co přijde, na spásu či smrt. Nebo obojí.

Prolog

Proč vzpomínáme

PLÁŽ A SKALISKO

Colleville-sur-Mer je malebná vesnička v severní Francii na břehu Lamanšského průlivu, obdařená krásnou pláží. Vyrazíte-li po klikaté cestě dolů k vodě v pěkný letní den krátce po východu slunce, máte slušnou šanci spatřit jezdce prohánějící se na koních v příboji. O pár hodin později pláž zaplní rodiny, které si užívají sluníčka i vody.

Takto jsem to viděl na vlastní oči. V paměti mám však uloženou velmi odlišnou scénu.

Za rozbřesku 6. června 1944 to bylo místo plné smrti a obětí. Pláž pod Colleville tvořila centrální část takzvané pláže Omaha, nejkrvavějšího ze všech sektorů, kde se v Den D vylodili Spojenci. Tam, kde turisté a rekreanti vidí příjemné vlny, já vidím tváře tonoucích vojáků. Mezi hlasy hrajících si dětí slyším výkřiky mužů zasažených německými střelami. Na prudkém srázu, kde se vlní vysoká tráva, stále vidím kluky prodírající se ostnatým drátem ve snaze otočit průběh této bitvy.

Písek i skaliska jsou dnes bez poskvrnky. V mých vzpomínkách jsou potřísněné rudou krví.

Na tomto místě jsem zachránil přes desítku mužů. Zde jsem také málem zemřel. Především je to však místo, kde odvaha prokázala, že lze překonat i nejhorší hrůzy. Což dokazuje dnešní radostná atmosféra na pláži.

V bezprostředním okolí jsou roztroušené připomínky bitvy: muzeum věnované bitvě, která se zde odehrála; prostý, avšak upravený hřbitov nahoře nad svahem; pozůstatky bunkrů a opevnění, které již dlouho nenahánějí hrůzu.

A pořád je tady to skalisko, ohromný kus železobetonu dva a půl metru vysoký a metr dvacet široký, který narušuje ladný prostor pláže pod vesničkou. Kdekoli jinde by působil bizarně. Zde však stále stojí proto, že v onen významný den poskytl úkryt zraněným.

Dobře to skalisko znám. Přivlekl jsem k němu několik mužů, stejně jako mí zdravotníci z 2. praporu 16. pěšího pluku, který patřil k 1. pěší divizi americké armády. Byl to jediný úkryt, který jsme tady v prvních hodinách po vylodění objevili. A zůstal zde, jako svědectví pro Francouze, kteří dodnes slaví vysvobození z okupace, a jako památník mužů, kteří položili svůj život za osvobození Francouzů.

Po mnoho let jsem si příběh toho dne nechával jen pro sebe. Převážně proto, že jsem se rozhodl jít dál. Válka, byť zásadně změnila život mně i celé mé generaci, představovala jen část toho, kým jsem byl, kým jsme byli. Měl jsem rodinu a musel se o ni postarat; museli jsme obnovit náš stát i celý svět. Měl jsem však také pocit, že můj příběh nestojí za to, abych se o něj s někým podělil. Vylodil jsem se na pláži Omaha, ale totéž učinily tisíce dalších mužů. Bojoval jsem v severní Africe, na Sicílii a pak ve Francii, totéž ale dělaly stovky jiných. Nebyl jsem, ani nejsem, o nic lepší než oni. Druzí mne nazývají hrdinou, já bych však tento výraz k popisu své osoby nikdy nepoužil.

Dělal jsem to, co jsem považoval za nutné. Mým úkolem coby vojenského zdravotníka bylo zachraňovat vojáky a velet dalším, kteří dělali totéž. Byl jsem na svou práci hrdý, což trvá dodnes. Vždy jsem byl obyčejným člověkem, který neměl potřebu jít v čele průvodu.

Nejvíce ze všeho jsem však člověk, který hledí do budoucnosti, nikoli do minulosti. I ve svých osmadevadesáti letech si vedu seznam věcí, které chci udělat. Většinou jednoduchých, jako opravit ohřívač vody a darovat ho kostelu či uklidit dvorek po zimě.

V poslední době jsem však došel k poznání, že mám před sebou ještě jeden důležitý úkol, po němž jsem nikdy netoužil. Ani jsem si ho nedokázal představit, když jsem se poprvé ocitl na té pláži. Musím zavzpomínat, nikoli kvůli sobě, ale kvůli druhým. Ve svém věku jsem totiž jeden z posledních mužů, kteří tam toho dne byli. Představuji jedno z posledních pojítek s tou odvahou a silou, které vedly Spojence k vítězství, a s muži, kteří 6. červen 1944 učinili dnem, na nějž se nikdy nezapomene.

Prezident Franklin D. Roosevelt to nazval „udatným počinem“. Bylo to však mnohem víc. Sto šedesát tisíc mužů, kolem pěti tisíc plavidel a třináct tisíc letadel se zúčastnilo bitvy, která nakonec rozhodla válku. Byl to jeden z nejkrvavějších dnů v jednom z nejkrvavějších válečných konfliktů, jaké kdy lidstvo prodělalo. Skončil ohromným vítězstvím, které však ani náhodou nebylo předurčené.

Každý muž na té pláži byl hrdina. Každý čelil mohutné střelbě, dělostřelecké a minometné palbě, překážkám, minám. Každý muž dobyl své vlastní vítězství.

Tato kniha vypráví o tom mém. Podělím se o ně nikoli kvůli sobě, ale proto, abych vám vyprávěl, čím jsme všichni prošli, a abych ukázal, že ať se střetnete s jakýmikoli obtížemi, vždy je lze překonat.

Když jsme na této knize pracovali, objevil jsem staré noviny s článkem o mé zdravotnické jednotce z doby před vypuknutím války. Papír byl již chatrný, tiskařská barva vybledlá, text se však dal s patřičnou trpělivostí a pozorností stále přečíst. Přijde mi, že je to metafora nejen paměti, ale i mého cíle: předat dále to, co si pamatuji, než to zcela vybledne, abyste to věděli a pamatovali si i vy.

Už se projevuje můj věk; zeslabuje to, co při pohledu do minulosti vidím. Zjistil jsem však, že práce na této knize zostřuje to, co jsem věděl, a zjasňuje moje vzpomínky. I to je metafora. Čím usilovněji se snažíme vzpomenout si, tím více se nám to daří. Čím více si pamatujeme, tím lépe dokážeme zvládat přítomnost.

Začněme však od začátku. Uvidíte, že jsem obyčejný člověk jako vy.

Jedna

Začátek

NA FARMĚ

S oblibou říkám lidem, že jsem starší než Noe a biblická potopa, není to však pravda. Nejsem dokonce ani starší než Amerika či farma, na které jsem se narodil a kde stále stojí stodola (alespoň když jsem tam byl posledně) postavená před dvěma sty padesáti lety.

Stalo se to 26. listopadu 1920. Byla u toho porodní bába, žádný lékař – doktoři u porodů představovali tehdy vzácný luxus, zejména na venkově v Alabamě, kde jsem přišel na svět jako Arthur Raymond Lambert, druhý syn Williama a Bessie Jane Lambertových.

Hlavní budova statku, kde jsem se narodil, patřila mým prarodičům a nacházela se pár kilometrů za Clantonem, což je i dnes celkem malé městečko v Alabamě. Během prvních let mého života si rodiče pronajímali dům v nedalekém Maplesville, ještě menším a venkovštějším městečku než Clanton. Můj otec a jeho bratři Alvin a Walter pracoval pro svého otce v dřevařství. Děda Lambert, jenž měl obchod a další podnikatelské zájmy ve městě Selma, kupoval pozemky, na nichž těžil dřevo. Jeho synové tam vždy přemístili pilu (vybavenou benzinovým automobilovým motorem, který poháněl pilový pás i dopravník) a spustili provoz.

Klády k tomu stroji jen tak samy nepřitancovaly. Bylo třeba pokácet stromy, odvětvit je a pak dopravit na pilu. Tam se v závislosti na poptávce ořezaly do požadovaného tvaru a poté přepravily do dědova skladu k prodeji.

Byla to těžká a často nebezpečná práce. Navíc to znamenalo, že jsme se během mého dětství několikrát přestěhovali; pronajali jsme si dům blízko dědových pozemků a zůstali tam, dokud se na nich těžilo dřevo. Časem si můj otec pronajal pozemek dostatečně veliký na to, aby na něm mohl farmařit. Chovali jsme dobytek (se strýcem Alvinem vlastnili asi padesát kusů) a spousta každodenní práce spojené s obstaráváním zvířat a obděláváním pole přirozeně padla na mě a mé bratry.

V roce 1920 Amerika teprve začínala chápat svou roli nového světového lídra. Zvrátili jsme vývoj první světové války, když jsme se po třech letech oťukávání ze strany Německa připojili k Británii, Francii a dalším státům Dohody.

Se vstupem do války jsme váhali, a dost možná jsme i váhavě přijímali svou zodpovědnost světové velmoci. Jakmile jsme se však zapojili, nebylo cesty zpět. Od konce první světové války prošla Amerika několika mimořádnými změnami: stala se průmyslovou mocností a měnila se z převážně venkovského státu na zemi, které dominovala velká průmyslová města, v nichž žila velká část jejích obyvatel. Právě začínala bouřlivá dvacátá léta, tedy období, kdy – alespoň se to povídalo – bylo možné všechno. Výroba automobilů a letadel ve velkém, zavedení rádia coby masového sdělovacího prostředku, lékařské pokroky – ohromné množství různých vynálezů měnilo život na mnoha úrovních. V témže roce, kdy jsem přišel na svět, získaly ženy v Americe konečně volební právo.

Pro mnohé z nás, zejména v srdci Alabamy, kde jsem se narodil a vyrostl, však život zůstával víceméně stejný jako v době, kdy byly položeny základy naší staré stodoly. Neměli jsme tekoucí vodu, elektřinu, ani záchod uvnitř domu. Za klimatizaci nám sloužila otevřená okna, jimiž dovnitř proudil čerstvý vzduch.

Lednice se v období kolem mého narození stávala oblíbeným vybavením domácností, nicméně do většiny domovů ve venkovské Alabamě (tedy alespoň toho našeho) se nedostala ještě dlouhé roky. Maso jsme uchovávali tak, že jsme ho vyudili nebo nasolili; přijde mi komické, že takové maso by se dnes považovalo za delikatesu, byť mu nelze upřít vynikající chuť. V podstatě do všeho se používalo vepřové sádlo – podle lékařů ne zrovna prospěšné pro lidské zdraví.

Lidé neměli šatníky plné oblečení. Mívali tak troje až čtvery kalhoty a stejný počet košil, z toho jeden pár poměrně nový a vždy čistý – ten se nosil v neděli do kostela.

Farmy bývaly tehdy rodinnými podniky, což znamenalo, že součástí pracovní síly byly i děti. Pracovní povinnosti (samozřejmě snadné) nám byly přidělovány v podstatě hned, jakmile jsme začali chodit. Nanosit vodu a dřevo, postarat se o zvířata – to byla každodenní rutina nejen pro nás, ale téměř pro každé dítě žijící na americkém venkově té doby. Hodně jsme se tak naučili, a nejen to, jak se vypořádat s rozzlobeným kohoutem či náladovým motorem traktoru. Zodpovědnost a uznání za tvrdou práci nepředstavovaly pouze cíle, jichž chtěl člověk žijící na farmě dosáhnout, ale také nutnost k přežití.

Zmínil jsem lednice a zřejmě bych neměl tvrdit, že jsme žádnou neměli. Měli, ale ve skutečnosti to byla studna. Dalo se v ní uchovávat mléko a máslo, samozřejmě že nad vodou, zavěšené na provaze. Na severu si dávali na lívance ke snídani javorový sirup; u nás jsme pěstovali cukrovou třtinu, lisovali ji (nebo nechávali lisovat v nedalekém mlýně) a vařili, až se z ní stala melasa. Na lívance to bylo taky dobré.

Určitě se chcete zeptat: Když jste neměli vodovodní potrubí, odkud jste brali vodu?

Brali jsme ji ze studně – bylo potřeba spustit vědro na provaze, nabrat a vytáhnout ho nahoru.

Ano, chodili jsme na venkovní záchod.

Ne, neměli jsme měkký toaletní papír.

Ano, používali jsme jakýkoli papír, včetně letáků z obchodů.

Nemůžu tvrdit, že bych s dojetím vzpomínal na kopání jam pro latríny (typická práce dětí) či na vápnění, když se do díry sypalo vápno coby osvěžovač vzduchu. Nicméně po tolika letech zůstaly převážně vzpomínky na šťastné období. Bezpochyby zahrnovalo i spoustu modřin, škrábanců a pádů, ty se ale všechny už dávno zahojily. Pamatuji si borůvky na začátku léta – sladké přímo z keříků. Pamatuji si babičku, jak nakládala děti na vůz tažený koněm. V mých vzpomínkách se to jeví jako dokonalé místo v dokonalém období před hodně dlouhou dobou.

Měl jsem dva bratry, Euela a Harlanda. Euel byl o nějaké dva roky starší než já a strávili jsme spolu velkou část svého života, fyzicky i duševně. Hodně jsme se rvali, jak to bratři občas dělávají, postupem času však rvačky přestávaly a z nás se stali velmi blízcí kamarádi. Vykonávali jsme spolu svoje pracovní povinnosti, chodili spolu do školy, sdíleli věci, které spolu sdílejí jen bratři. Poznali jsme, na co ten druhý myslí, jen pouhým pohledem na něj, což byla velká výhoda, protože ani jeden z nás toho moc nenamluvil. A jelikož byl můj starší bratr, vždy jsem se v jeho blízkosti cítil bezpečně: kdykoli jsem to potřeboval, podržel mě.

Totéž jsem bez váhání dělal já pro něho.

Harland byl o dva roky mladší než já a poměrně svobodomyslná povaha, tedy alespoň více než já. Možná proto, že díky své energii byl neustále v pohybu a neuspokojovalo ho, když příliš dlouho zůstával na jednom místě. Podlehl rakovině v pětapadesáti letech. Na takovou ztrátu si nikdy úplně nezvyknete, můžete se s ní pouze vyrovnat. Uvědomíte si, že jednou nás to čeká každého.

Má sestra Gloria se narodila o mnoho let později, až během války. Věkový rozdíl mezi námi byl obrovský, zejména v té době, kdy všichni starší sourozenci byli kluci. Bezpochyby jí připadalo, že její starší bratři ji neustále komandují či se chovají spíše jako rodiče než bratři. Vroucně jsme ji však milovali a sem tam možná i trochu moc rozmazlovali. Myslím, že jsem za celý svůj život nepoznal laskavější a příjemnější osobu.

Rodinný dřevařský byznys jsem poprvé naplno okusil ve svých třinácti letech. Já a bratranec Durwood Williamson jsme dostali za úkol kácet stromy. Motorové pily byly hudbou daleké budoucnosti; dvojmužnou pilu poháněly naše bicepsy. Byla to chlapská práce a my na ni byli pyšní, i když jsme často končívali až při západu slunce.

Byli jsme dost staří na kácení stromů, dost staří na řízení nákladních aut, kterými se klády svážely na pilu, avšak ne dost staří na pití kávy, alespoň já ne. Rodiče si možná mysleli, že by mi zabrzdila růst, čemuž tehdy věřilo poměrně hodně lidí.

Ale řídká omáčka připravovaná z výpeku z pánve a z kávy z nějakého důvodu nevadila.

Vyrůstal jsem na americkém Jihu, kde se aplikovala dvě řešení, pokud člověk vystoupil z řady – bible a řemen, byť obvykle ne v tomto pořadí. Možná jsme nebyli vychovaní lépe než dnešní děti, řekl bych však, že jsme se zatraceně rychle naučili respektovat staré lidi a chovat se slušně. Nebyl-li tehdy svět lepší, tak alespoň zdvořilejší.

Hospodářská krize

Bouřlivá dvacátá léta samozřejmě skončila velkou hospodářskou krizí, největším finančním propadem, jaký kdy naši zemi postihl. Nepředstavujte si to ale jako nějaké ostré rozhraní, jako že by jednoho dne skončila prosperita a začala chudoba. V listopadu 1929 sice došlo ke krachu na burze, ale k těm docházelo i před tím a Wall Street navíc byla daleko. Jednalo se jen o jeden z celé řady faktorů, které krizi způsobily nebo byly její součástí.

Byli jsme chudí, ale to byli i všichni ostatní. Vyrábění vlastních hraček a vymýšlení, jak se zadarmo nějak zabavit, vám coby dítěti nepřijde jako nic zvláštního, když to dělají i všichni vaši kamarádi. Něco jiného je, když hladovíte, ale my jsme naštěstí měli vždy co jíst.

Když mi bylo osm, přestěhovali jsme se z Maplesville do Prattville; pár let nato jsme se přesunuli do Collirene, nějakých čtyřicet kilometrů vzdušnou čarou jihozápadně. Ostatní místa, kde jsem žil, byla malá, ale Collirene byla opravdu díra – do místní základní školy chodilo všeho všudy patnáct dětí. Naše učitelka byla skutečný anděl; pracovitá, starostlivá a opravdu oddaná svému poslání. Dodnes si pamatuji, jak jsem se díky ní cítil důležitý, když se skláněla nad mou lavicí, aby zkontrolovala moji práci, nebo když mi odpovídala na otázky.

V oné době jsme dospívali rychle; děti tehdy běžně dělaly práce, které dnes vykonávají až osmnáctiletí či starší. Nejen že jsem se staral o domácí zvířata (kromě krav a slepic jsme měli i prasata), ale naučil jsem se také opravovat různé stroje. Asi nejvíce mi utkvěla jedna letní brigáda, kdy jsem jako jedenáctiletý řídil buldozer. Pomáhal jsem při stavbě silnice a mojí specialitou bylo vyvracení pařezů, aby za mnou mohl nastoupit grejdr a srovnat terén.

Ten stroj byla mechanická bestie, ovšem zdaleka ne tak nepříjemná, jako dokážou být jeho protějšky z masa a kostí. Jelikož můj táta a strýc chovali dobytek, měl jsem za úkol pomáhat se zvířaty a musel se naučit chytit je do lasa a ocejchovat, jako bych byl kovboj kdesi na západě. A stejně jako kovbojové jsem se naučil krotit koně. V jinou dobu a na jiném místě bych býval mohl být Buffalo Billem či anonymním honákem, který si vydělává na živobytí na širých prériích.

Na střední školu jsem chodil do městečka Hayneville vzdáleného necelých třicet kilometrů. Na rozdíl od základní školy jsem nemusel šlapat pěšky, ale jezdil autobusem. Bylo to skvělé, jelikož jsem každý den ráno nejdříve dojil krávy a pak je vyháněl na pastvu. A znal jsem řidiče – byl to můj bratr Euel.

V té době naplno zuřila hospodářská krize a nedostatek peněz pociťovali všichni, včetně dospívajících, jako jsem byl já. Lidé směňovali potraviny, oděvy a další nezbytnosti. A sousedé se snažili navzájem si pomáhat. Vzpomínám si, jak jsem porazil krávu (další dovednost, kterou jsem pochytil už v mládí) a maso pak vezl lidem do města. Neprodávali jsme ho, ale rozdávali. Byl to projev dobročinnosti a dobrých sousedských vztahů. Člověk se staral o svou rodinu, a pokud to jen trochu šlo, i o druhé lidi. Těmito dvěma pravidly jsem se řídil po celý zbytek života.

•••

Přestože velká hospodářská krize byla opravdu zlá, moje rodina by ji zvládla poměrně dobře, nebýt nehody, k níž došlo na pile. Jednoho dne spadla na mého tátu kláda a rozdrtila mu kyčle, nohy a hrudník; měl zlámaných spoustu kostí. Strašná zranění – trvalo dva roky, než se jakž takž zotavil, ale ani poté nemohl vykonávat těžkou práci, kterou dělal celý svůj život.

Tato událost změnila naše životy v mnoha ohledech. Bez práce nebyly peníze; pojištění invalidity neexistovalo, přinejmenším ne pro obyčejné lidi jako my. Přestěhovali jsme se do města Selma vzdáleného nějakých čtyřicet kilometrů, kde bylo snazší sehnat lékařskou péči a další věci. Můj bratr Euel začal pracovat jako řidič uhelného náklaďáku. Já jsem krotil koně a dělal jakoukoli příležitostnou práci, která se naskytla. Byl jsem pořád ještě středoškolák, ale cítil jsem se provinile – nepřikládal jsem ruku k dílu stejnou měrou.

Jediné řešení, které mne napadlo, bylo odejít ze školy a najít si práci. Tak jsem to udělal.

STROMY, PSI A PRÁDLO

Hospodářská krize neměla konce. Nejmladší bratr mého otce Alvin se rozhodl skončit s provozem pily. Místo toho začal dodávat kulatinu do jednoho skladu řeziva v Selmě. Vydělal si za to více peněz, nebo alespoň s větší jistotou. Šel jsem pracovat k němu. Těžili jsme cypřiše podél řeky, často ve vodě skoro půl metru hluboké, odsekali větve a šlahouny a pak je naložili na náklaďák, který je odvezl na pilu. Později jsem převzal strýčkovo místo v pracovní skupině, která bagrovala řeku, aby se po ní lodě mohly bezpečně plavit.

Bylo mi čtrnáct a dostával jsem dolar denně, což počátkem 30. let v Alabamě představovalo slušnou mzdu. Pro srovnání: litr mléka v Birminghamu, mnohem větším městě ležícím asi sto padesát kilometrů severně, stál jedenáct až čtrnáct centů. Ušetřil jsem na nájmu, jelikož jsem bydlel u strýce, a brzy jsem si mohl dovolit koupit lepší oblečení namísto svršků, z nichž jsem vyrůstal či které se již rozpadaly.

V sedmnácti jsem měl práce dřevorubce už plné zuby. Uvažoval jsem o návratu do školy. Jeden z mých bratranců, Ralph Mims, mi nabídl, abych bydlel u něho a jeho manželky Eunice v Clantonu. Jeho nabídku jsem přijal, ale až když souhlasil, že si budu vydělávat příležitostnými pracemi a mít na starosti většinu vaření, praní a uklízení. Každý den jsem zavezl Eunice do zemědělské školy, kde učila matematiku a já pokračoval ve středoškolském studiu. Hrál jsem také americký fotbal, a sice halfbacka.

Podařilo se mi zvládnout pouze jeden školní rok. Měl jsem tak málo peněz, že mi nezbývaly žádné na oblečení, a bylo mi více než jasné, že si musím začít vydělávat na živobytí.

Znovu mi pomohl Ralph, když mne seznámil s místním veterinářem, který potřeboval někoho na výpomoc s cvičením koní a se spoustou dalších věcí. Nastěhoval jsem se k němu a brzy jsem se stal zástupcem veterináře pro okres Chilton, což byla pozice, v níž jsem získal odznak a pistoli. Mojí oblíbenou zbraní však byla injekční stříkačka, kterou jsem používal k očkování psů. Okres bral vzteklinu hodně vážně, a pokud váš pes neměl štítek potvrzující, že prošel očkováním, byl chudák malý odvezený do útulku, kde musel čekat, dokud jeho majitel nezaplatil padesát centů za vakcínu.

Pistoli, která mi visela v pouzdře na opasku, jsem nikdy nemusel použít, ale velmi mi usnadňovala život. Padesát centů bylo tehdy dost peněz a někteří farmáři byli hodně nepříjemní, zejména když došlo na jejich psy. Vzpomínám si, jak jeden z nich přišel ke dveřím a přísahal, že žádného psa nemá, což bylo těžko uvěřitelné tvrzení vzhledem k mohutnému štěkotu zevnitř.

Debata skončila, když mu jeho pes proběhl mezi nohama a chtěl se na mne vrhnout. Očkování pak proběhlo již bez dalších incidentů.

U doktora jsem ze všeho nejradši cvičil koně. Vyžaduje to spoustu věcí, především trpělivost. Koně nemůžete přinutit k tomu, aby dělal něco, co nechce. Musíte ho přesvědčit, že to, co chcete, chce i on a naopak. Musí pochopit, že když vám bude důvěřovat, vše dobře dopadne.

Přesvědčit zvíře k tomu, aby vám důvěřovalo, je obtížný, ale úctyhodný úkol, který nelze fingovat. Musíte být upřímní ke zvířeti i sami k sobě. Musíte být spolehliví, ochotní ukázat svou víru v něho a především musíte být trpěliví a vlídní.

Když se naučíte, jak to provádět spolehlivě, získáte dovednosti k tomu, abyste mohli vést i lidi.

Cvičil jsem koně, vykonával příležitostné, dočasné práce. Neměl jsem však žádné skutečné povolání. A co hůře, neměl jsem stálý příjem.

Když se na to podívám objektivně s odstupem, nebyl jsem na tom až tak špatně. Byl jsem mladý a šikovný a navíc jsem to uměl se zvířaty. Vyznal jsem se v různých strojích – uměl jsem je řídit i opravovat. Byl jsem v dobré fyzické formě. Uměl jsem vařit i uklízet. Žádná práce se mi nepříčila. Byl jsem pracant, který si nestěžuje.

Nevýhodou bylo, že jsem neměl maturitu. To ale tehdy bylo poměrně časté.

Navíc Alabama se stále potácela v hospodářské krizi a nabídka pracovních míst byla velmi omezená. A když jsou k dispozici starší, zkušenější muži, proč riskovat s ani ne dvacetiletým klukem?

S pomalu končícím rokem 1939 však jedna velká organizace nabírala lidi; nejen že ochotně přijímala takové mladíky jako já, ale navíc upřednostňovala právě takové, co se věku a dovedností týče, před staršími muži.

Americká armáda.

Dva

Předzvěsti války

TEĎ JSI V ARMÁDĚ

Anšlus Rakouska a obsazení pohraničních částí Československa nacistickým Německem v roce 1938 jasně ukazovaly, že se blíží válka a že dříve nebo později ohrozí i Spojené státy. Přesto ani americká veřejnost, ani Kongres nevypadaly, že jsou připraveny zabývat se našimi vojenskými potřebami. Armáda se po skončení první světové války výrazně zmenšila a v období před velkou hospodářskou krizí byla v žalostném stavu, co se týká vybavení i počtu vojáků.

Když Německo napadlo 1. září 1939 Polsko, Velká Británie a Francie mu okamžitě vyhlásily válku. Pár měsíců nato Německo vtrhlo do Nizozemí a Belgie a vzápětí pokračovalo přes nížiny do Francie. Koncem léta 1940 vládli nacisté celé západní Evropě. Londýňané se každou noc schovávali před bombami a každý den očekávali invazi.

Mnozí Američané stále věřili, že Spojené státy se tomuto konfliktu vyhnou. Armáda se však pod vedením náčelníka štábu George Marshalla rozšiřovala, reorganizovala a dramaticky měnila svou bojovou strukturu tak, aby vyhovovala nové výzbroji a rostoucímu počtu vojáků.

Když jsem se rozhodoval, co dělat, o ničem takovém jsem nepřemýšlel. Mým cílem bylo najít si práci, abych pomohl rodině, a posunout se někam v životě. Vstoupit do armády pro mne však nepředstavovalo snadné rozhodnutí. Nikdo z naší rodiny, o kom bych věděl, nikdy nesloužil v armádě; nebyla to naše rodinná zvyklost.

Probíral jsem to se strýcem Alvinem. V mnoha směrech byl nejmoudřejším členem své generace v naší rodině; dosáhl vyššího vzdělání než můj otec i jejich třetí bratr a uměl logicky a klidně předkládat argumenty. Sedli jsme si a popovídali jsme si, a pak mi řekl, že to vidí jako nejlepší věc, kterou můžu v danou chvíli udělat.

Odvezl mne také do nejbližšího náborového střediska v Montgomery v Alabamě. Když jsme tam dorazili, rozloučil jsem se s ním a zamířil za náborovým seržantem. Středisko leželo u Maxwell Field, což bývala před druhou světovou válkou – a vlastně i po ní – významná letecká základna. To zřejmě vysvětlovalo, proč se mě náborář snažil nalákat do armádního leteckého sboru. („Letectvo“ bylo tehdy součástí stálé armády.) Ze všech armádních složek toho měl nejvíc k dohánění. Přicházelo nové vybavení a probíhal výcvik pilotů a posádek pro tuto formu války, pro Spojené státy stále ještě velmi novou. Zkušenosti s opravováním strojů ze mne zřejmě činily vynikajícího adepta na leteckého mechanika, pokud by mne nechtěli jako pilota.

Jenže já byl tvrdý kluk, nebo jsem takový alespoň chtěl být. Řekl jsem seržantovi, že nechci do leteckého sboru; chtěl jsem být v nějaké bojové jednotce.

„Chci být v přední linii,“ oznámil jsem mu.

Přímočaré sdělení. A taky obrovská hloupost.

Pokud se ho to dotklo, nebo ho to pobavilo, nedal na sobě nic znát. „No jasně,“ odpověděl. „Zařadíme vás do první divize.“

Bylo mi to jedno, jen abych se dostal tam, kde se bude něco dít.

Tou dobou se už schylovalo k večeru. Seržant poslal mne a dalšího nově příchozího do hangáru, abychom tam přenocovali. Ráno jsme měli vyrazit k 1. divizi ve Fort Benning v Georgii a začít s výcvikem.

Už po krátké chvíli strávené v tom hangáru jsem začal přemýšlet, k čemu jsem se to vlastně rozhodl.

Je mi dvacet, nedokončil jsem střední školu, celý život jsem pracoval. Nebojím se těžké práce, ani plnění rozkazů. Opravdu ale chci vstoupit do armády?

Co to s sebou nese? Jak moc nebezpečné to skutečně je?

A bezpočet dalších otázek, na něž jsem neznal odpověď.

Tak jsem si to rozmyslel. Slezl jsem z palandy, vyšel z hangáru a vyrazil pěšky zpátky do strýcova domu ve třicet kilometrů vzdáleném městě Selma.

Byl překvapený, když mne spatřil u dveří. Hodně překvapený.

„Co tady děláš?“ zeptal se. „Vstoupil jsi přece do armády.“

„Potřebuju to probrat,“ odpověděl jsem.

A tak jsme to probrali. Jasně mi dal najevo, že u něho už bydlet nemůžu, ale to už mi také došlo. Neměl pro mne žádnou práci a já nechtěl být příživník.

Dospěl jsem k závěru, že nemůžu najít jiné zaměstnání, které by mě zajímalo – takže v podstatě zbývá armáda. Jen jsem si o tom potřeboval promluvit.

Ráno mne strýc Alvin odvezl zpátky. Vyhledal jsem seržanta, který mi věnoval překvapený pohled a zeptal se, kde jsem byl.

„Bylo to velké rozhodnutí a já jsem si chtěl být jistý,“ odvětil jsem. „Předtím jsem si nebyl jistý, ale teď už ano.“

Ukázal k autobusu směr Fort Benning.

PRVNÍ A ŠESTNÁCTÝ

Nevěděl jsem to, neplánoval jsem to, ale dostal jsem se do jedné z nejschopnějších a nejproslulejších jednotek americké armády, do první pěší divize.

Jsem samozřejmě předpojatý, ale vím o mnoha dalších, kteří tohle tvrdí. Dokonce i dnes je „Velká červená jednička“ (přezdívka naší divize odvozená od identifikační nášivky) natolik prestižní, že chlapi nosí tuto nášivku mimo oficiální místo i po přesunu jinam. Bývalí příslušníci jedničky se často potkávají; ani nevím, kolikrát jsem vyšel ze supermarketu a zjistil, že u mého auta (na němž jsem měl značku divize) čeká další veterán, aby si popovídal.

Proč je 1. divize tak proslulá?

Jednoduše proto, že byla „první“ – v první světové válce byla první americkou divizí ve Francii, první vyslanou na frontu, první, která vystřelila na nepřítele, a první vyznamenanou za příkladnou akci. Vlastně to byla první divize vytvořená v té válce – do té doby jsme žádné skutečné divize neměli.

Na hodinách dějepisu jste se zřejmě dozvěděli, že rozhodnutí Spojených států zapojit se do první světové války na straně Dohody dramaticky změnilo vývoj tohoto konfliktu. Možná jste ale nevěděli, že 1. divize hrála klíčovou roli v bitvě o Cantigny v květnu 1918. Němci drželi francouzskou vesnici Cantigny, která trčela do spojeneckých linií jako pěst, jež by mohla udeřit na zbytek spojenecké armády.

Jednička dostala za úkol tuto vesnici, ležící nějakých pětasedmdesát kilometrů severně od Paříže, dobýt. A nejenže ji dobyla, ale poté ji také dokázala udržet při německém protiútoku. Nepřítel si uvědomil strategický význam tohoto místa a na divizi, která do té doby neměla žádné bojové zkušenosti, vrhl všechno, co mohl. Přestože padlo nebo bylo zraněno přes tisíc mužů z Jedničky, Yankeeové (jak se naším chlapcům říkalo) vesnici udrželi.

Jednalo o důležité strategické vítězství, jelikož Spojenci se nemuseli obávat útoku na svá křídla, tedy nejslabší místa. Navíc odvaha a schopnosti 1. divize ukázaly Francouzům a Britům, že se můžeme srovnávat s nejlepšími bojovníky na světě.

A nebyla to ani jednoduchá operace. Nejen že nás ze vzduchu podporovali Francouzi (což je nyní běžné, ale v roce 1918 nebylo), ale pěchota také hojně využila tanky a dělostřelectvo, neboli kombinovaná vojska. Jednalo se o moderní boj ve všech směrech, křest ohněm ve vražedné taktice, která se stala součástí nejen konečné fáze první světové války, ale i většiny následných konfliktů.

První divize se poté zapojila do bojů u Soissons, Saint-Mihiel a Meuse-Argonne, tedy do významných bitev, které pomohly zpečetit osud Německa. Byly to draze zaplacené bitvy, v nichž si divize získala pověst svou odvahou a spoustou prolité krve. Do uzavření míru v listopadu toho roku přesáhl počet mrtvých dvacet tisíc. Muži, kteří divizi veleli, generálmajoři William Sibert, Robert L. Bullard a Charles P. Summerall, mají své pevné místo ve vojenské tradici mezi nejvýznamnějšími veliteli, které jsme kdy měli.

Hrdinské činy v boji, vyznamenání a veřejné pochvaly představují hmatatelné věci. Stejně důležitý – podle mého mnohem důležitější – je však duch, který si jednotka vybuduje. Správný název je esprit de corps. Obtížně se definuje – kultura úspěchu, reputace, pocit, že patříte k vynikající organizaci, která dokáže velké věci. První divize takového ducha měla.

Měli jsme také motto, přijaté v první světové válce, které nám i druhým připomínalo naši podstatu: Žádná mise příliš těžká, žádná oběť příliš vysoká – povinnost především!

Čekaly nás velké zkoušky. Jednička všemi prošla a náš esprit de corps a legenda o této divizi jen rostly.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Každý z nás byl hrdinou.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.