Přeložila Anna Musilová

Jasper DeWitt: Pacient

Copyright © 2020 by Jasper DeWitt, LLC

Translation © Anna Musilová, 2021

Published by special arrangement with Houghton

Mifflin Harcourt Publishing Company.

ISBN 978-80-242-7369-3

Royovi, který mě naučil vidět v sobě

to nejlepší, a ne to nejhorší, co si

představovali druzí.

Následující rukopis byl v několika částech zveřejněn pod článkem „Proč jsem téměř skončil s medicínou“ na MDconfessions.com, již zaniklém webu pracovníků ve zdravotnictví, kteří se o stránku v roce 2012 přestali starat. Jeden z mých přátel, absolvent Yale, ročník 2011, kterého medicína zajímá, ji ze zvědavosti archivoval a byl tak laskavý, že se o ni se mnou podělil. Věděl totiž, že mě lákají hororové příběhy, které jsou údajně založené na skutečných událostech. Původní autor, jak vidíte, psal pod pseudonymem, a všechny pokusy odhalit jeho pravou identitu nebo identitu ostatních postav v příběhu byly bezvýsledné. Aby nedošlo k prozrazení, změnil řadu detailů, jež by mohly vést k jejich identifikaci.

13. března 2008

Nejsem si jistý, jestli tohle píšu, protože jsem byl čirou náhodou zasvěcený do nějakého obludného tajemství, nebo prostě proto, že jsem už dočista zešílel.

Psychiatrii se věnuju už nějakou dobu, takže si uvědomuju, že druhá možnost by pro mě samozřejmě byla z etického i profesního hlediska dost špatná. Nicméně… nevěřím tomu, že jsem skutečně cvok, a tak jsem se tenhle příběh rozhodl sdílet. Jste totiž pravděpodobně jediní, kdo by ho mohl považovat za skutečný. Pro mě je to, řekněme, věc odpovědnosti vůči lidskosti.

Než začnu, dovolte mi říct, že bych si moc přál být trochu specifičtější, co se týče zmiňovaných lidí i míst, ale musím zachovat dekorum. Nerad bych byl mezi lékaři a psychology známý jako ten doktor, co vyzvoní první poslední. Ať je případ sebepodivnější, nemělo by to mít vliv na důvěrné informace, jež se k němu vážou. Události, které tady popíšu, jsou ale naprosto pravdivé. Zbytek je, jak jsem avizoval, zkreslený záměrně, abych ochránil jak svou kariéru, tak čtenáře tohoto textu.

Něco málo ale přece jen prozradím: Můj příběh se odehrál na počátku milénia v jedné ze státních psychiatrických léčeben. Moje snoubenka, Jocelyn, pronikavě inteligentní, až přehnaně puntičkářská a naprosto nádherná žena, byla tehdy stále plně ponořená do psaní své disertační práce o hrdinkách v Králi Learovi – Jocelyn se na Shakespeara specializovala. A protože jsem toužil zůstat jí co nejblíž, rozhodl jsem se žádat o místo po nemocnicích v Connecticutu.

Nutno podotknout, že moji profesoři z lékařské fakulty v Nové Anglii, kterou jsem navštěvoval, a lékaři z neméně prestižní nemocnice, kde jsem byl na praxi, měli o mých budoucích kariérních krocích poměrně jasnou představu. Úvazky v neznámých, podfinancovaných nemocnicích zkrátka čekaly na podprůměrné doktůrky z Vidlákova, rozhodně ne na někoho, kdo měl na diplomu znak univerzity hrdě náležící do Břečťanové ligy, a už vůbec ne na někoho, kdo dokázal i na univerzitě plné nadprůměrně inteligentních lidí vyniknout, co se prospěchu týká.

Na druhou stranu, já jsem nikdy nepotřeboval nikomu nic dokazovat. Možná na tom měla zásluhu odvrácená strana mého dětství, a to matčina diagnóza. Paranoidní schizofrenie. Nakonec ji odvezli do sanatoria, což podnítilo můj zájem o okrajové a značně zanedbávané obory. A právě k těm jsem směřoval, místo abych zahnízdil někde, kde se to očekávalo.

Nicméně abych dostal práci v sebehorší nemocnici, potřeboval jsem doporučení, takže předsudky, které na fakultě panovaly, hrály chtě nechtě v mém rozhodování určitou roli. Jeden profesor, velký mrzout, na něhož jsem se kvůli doporučení obrátil, náhodou znal ředitelku v jedné ze státních léčeben; kdysi spolu chodili na univerzitu. Řekl mi tehdy, že pracovat pod někým, kdo prošel slušnou školou, mě aspoň naučí správným lékařským návykům a mravům, a možná že nás naše společné cíle, a sice „jednat za každou cenu ve prospěch okolí“, nakonec stmelí a stanou se z nás přátelé. Radši jsem jeho tvrzení bez námitek přijal, jednak proto, že jsem tu referenci potřeboval, jednak proto, že nemocnice, kterou profesor zmínil – žalostné místo, kterému budu říkat Connecticutská státní léčebna (CSL), abych se vyhnul jakýmkoliv právním sporům –, perfektně zapadala do mých představ. Byla příšerně podfinancovaná a čelila řadě problémů.

Kdybych nebyl racionálně a vědecky založený člověk, který nevěří na žádné nadpřirozené jevy a podobně, skoro bych řekl, že se mě něco v ovzduší pokoušelo varovat, když jsem tam zamířil na první pohovor. Pokud jste někdy zavítali do Nové Anglie v jarních měsících, pak víte, že zdejší počasí se dokáže zničehonic úplně zkazit, bez varování. Předem se omlouvám Forrestu Gumpovi, ale počasí v Connecticutu je jako bonboniéra plná sraček; víš, že cokoliv ochutnáš, bude to stát za starou belu.

Nicméně ten den bylo počasí i na běžné poměry v téhle oblasti dost hrozné. Vítr se nesmlouvavě proháněl korunami stromů a opíral se do mého auta se zuřivostí rozběsněného býka. Déšť vytrvale bubnoval na čelní sklo, ani stěrače na jeho intenzitu nestačily. A silnice, kvůli provazům vody skoro neviditelná, budila zdání spíše potemnělé cesty do pekel než dopravní spojky. Prohánělo se po ní několik aut se spěchajícími řidiči, kteří v tom nečase vypadali víc jako přízraky než jako skuteční lidé. Hustá mlha jako by dusila vzduch, její pařáty se natahovaly přes cestu a vyzývaly řidiče k bloumání po osamělých silnicích.

Jakmile se z mlhy vynořil ukazatel, odbočil jsem vstříc změti cestiček, která připomínala osamělý labyrint utopený v oblacích páry. Kdyby nebylo mapy, kterou jsem si před odjezdem vytisknul, nejspíš bych těmi horskými serpentinami vedoucími ke Connecticutské státní léčebně bloudil hodiny – dokázaly spolehlivě zmást i navigaci.

Jestli ta příšerná cesta měla být špatným znamením, výhled z parkoviště si s ní nijak nezadal. Už při pohledu na léčebnu mě zaplavily pochybnosti. Tvrzení, že to místo disponovalo nepřívětivou atmosférou, je snad to nejhezčí, co se o něm dá s čistým svědomím pronést. Komplex byl tak majestátní a rozlehlý, že bylo těžké uvěřit, že má problémy s financováním, a zároveň vyzařoval melancholii typickou pro budovy, které se kdysi hrdě tyčily k nebi a nyní jsou poznamenané lety zanedbávání.

Jak jsem pomalu projížděl kolem jednotlivých napůl rozbořených domů s okny zatlučenými prkny – některé byly postavené z vybledlých, drolících se červených cihel, pískovcovou fasádu jiných zase pomalu pohlcoval břečťan – dokázal jsem si jen stěží představit, jak někdo mohl v těch kobkách Connecticutské státní léčebny pracovat, natož žít.

V centru areálu, daleko od svých opuštěných sester, byla hlavní budova, která zůstala navzdory škrtům v rozpočtu otevřená. Robustní stavba ve funkcionalistickém stylu z červených cihel vypadala, že by mohla sloužit k jakémukoliv účelu – vyjma léčení duše. Stála tam v celé své výšce, všechny ty ostré úhly, okna tmavá a zamřížovaná, jako by jejich vzezření navrhoval někdo, kdo si přál smutek a zoufalství tohohle místa prohloubit. Dokonce i masivní bílé schodiště, které vedlo ke vchodovým dveřím a které bylo jediným ozdobným prvkem, vypadalo jako by ho nikdo nenatřel, ale časem prostě samo vybledlo. Zatímco jsem na něj zíral, jako by k mému nosu i takhle na dálku doléhal sterilní zápach. Žádná budova, kterou jsem do té a od té doby viděl, tak dokonale neztělesňovala příkré a pochmurné vynucování příčetnosti tam, kde žádná nebyla.

Paradoxně byl interiér pozoruhodně čistý a udržovaný, třebaže strohý a prostý jakýchkoliv barev. Znuděná recepční mě poslala do kanceláře ředitelky v nejvyšším patře. Výtah tiše hučel, zatímco vyjížděl nahoru, a pak sebou nečekaně trhnul a zastavil se v druhém patře. Dveře se pomalu otevíraly a já se psychicky připravoval na společnost dalšího člověka.

Za nimi stály tři sestry shluklé kolem pojízdného lůžka, na němž ležel muž. Přestože byl svázaný pásy, nevypadal na pacienta – měl na sobě totiž ošetřovatelskou uniformu. A ječel.

„Pusťte mě!“ řval. „Já s ním ještě neskončil!“

Aniž by odpověděly, zatlačily vozík do výtahu. Dvě sestry stály u něj a třetí, postarší žena s černými vlasy svázanými do směšně těsného drdolu, je následovala a zmáčkla tlačítko s trojkou. „Milý zlatý Grahame,“ řekla, hlasem, který v sobě nesl stopy irského přízvuku, řekl bych, „to je tenhle měsíc už potřetí. Copak jsme vám neříkaly, abyste do toho pokoje nechodil?“

Po tom, co jsem přihlížel tomuhle výstupu, jsem nabyl naivního dojmu, že tahle léčebna zoufale potřebuje moji pomoc. Takže jsem ani nebyl překvapený, když mi rovnou nabídli místo, a to i přestože mě ředitelka, doktorka G., během pohovoru podrobila poměrně přísnému výslechu.

Asi vás nijak nešokuje tvrzení, že pracovat v psychiatrické léčebně, zvlášť v tak podfinancované jako je tahle, je stejně tak fascinující jako depresivní. Většina pacientů tu pobývala krátkodobě nebo se léčila distančně, jejich problémy se různily, byla to celá škála od drogové závislosti přes poruchy nálady, deprese, úzkosti, až po schizofrenii nebo poruchy příjmu potravy. Jako státní zařízení jsme museli přijmout všechny, kdo přišli k našim dveřím prosit o pomoc – většinou byli v koncích s rozumem i financemi. Změny v systému péče, ať už politické nebo ekonomické, bohužel vedly k tomu, že místa pro pacienty, kteří vyžadovali dlouhodobou péči, byla velmi omezená. Většina pojišťoven trvalou péči nezaplatí, pacienti si ji musí hradit sami nebo ji platí stát, pokud jsou tady z jeho nařízení.

Za zdmi oddělení pro dlouhodobě nemocné potkáte lidi, jejichž pohled na svět by mohl být vlastně i komický takovým tím temným způsobem, jen kdyby jejich životy nebyly po okraj zaplněné utrpením. Jeden z mých pacientů mi například tvrdil, že studentský klub na jedné z elitních univerzit choval ve sklepě obrovské lidožravé monstrum s nevyslovitelným jménem, a že ho nakrmili jeho přítelkyní. Ve skutečnosti to bylo jinak. Zabil ji on, během svého posledního záchvatu. Další pacient byl přesvědčený, že se do něj zamilovala kreslená postavička – přišel se léčit poté, co stalkoval umělce, který onu postavičku vytvořil. Tahle práce mě velmi rychle naučila, že nemá cenu poukazovat na realitu před lidmi, kteří trpí bludy. V ničem jim to nepomůže, jenom se naštvou.

Potom tu byli tři starší pánové, každý z nich byl skálopevně přesvědčený, že je Ježíš. Řvali na sebe, kdykoliv se ocitli ve stejné místnosti. Jeden z nich měl teologické vzdělání a vedl církevní seminář. Častoval ostatní náhodnými citáty Tomáše Akvinského, jako by to snad jeho tvrzení, že je Spasitel sám, činilo důvěryhodnějším. Ještě jednou zdůrazňuju, že by to bylo bývalo vtipné, kdyby jejich situace nebyla tak hrozivě beznadějná.

Nicméně každá léčebna, tuhle nevyjímaje, má jednoho chovance, který je velký podivín dokonce i na místní poměry. Až takový, že na jeho léčbu všichni doktoři rezignovali a vyhýbají se mu obloukem, nehledě na to, jak moc zkušení jsou. Všichni moc dobře vědí, že je blázen, jenom nikdo netuší, jak to dospělo do takového stadia. Co ale vědí stoprocentně, je, že pokud se tomu budou snažit přijít na kloub, zešílí taky.

Případ našeho pacienta byl obzvlášť bizarní. Do Connecticutské státní léčebny přišel už jako dítě a nějak se mu podařilo tu zůstat i po dvaceti letech, přestože mu nikdy nikdo nestanovil žádnou diagnózu.

Samozřejmě měl jméno, ale bylo mi řečeno, že si ho nikdo v léčebně nepamatuje – jeho případ byl neřešitelný, a tak už se personál ani neobtěžoval otevírat jeho složku. Když už o něm někdo mluvil, říkal mu prostě „Joe“.

Schválně píšu, mluvil o něm, protože nikdo nemluvil s ním. Joe nikdy nevycházel z pokoje, nikdy se nepřipojil ke skupinové terapii, nechodil ani na individuální sezení s psychologem, a každému se doporučovalo, aby se od něj jednoduše držel dál. Každý lidský kontakt, dokonce i s lékařem, jeho stav jenom zhoršoval. Jediní lidé, kteří ho vídali pravidelně, byli sanitáři, kteří mu vyměňovali ložní prádlo nebo sbírali tácy od jídla, a sestra, která dohlížela, aby si vzal léky. Tyhle návštěvy bývaly prapodivně tiché a vždycky končily tak, že přidělení pracovníci při odchodu vypadali, jako by právě vypili minimálně flašku likéru. Tak mimo byli.

Později jsem se dozvěděl, že Graham, onen svázaný ošetřovatel, kterého jsem viděl v den pohovoru, byl krátce před incidentem v Joeově pokoji. Jako nový psychiatr jsem měl přístup k Joeovým lékařským záznamům i seznamu léků, které užívá, ale nebyl jsem z nich nijak moudrý. Složka byla totiž překvapivě tenká, jako by obsahovala záznamy jen za poslední rok, a soustředila se hlavně na výpisy podávaných antidepresiv. Nejpodivnější na tom ale bylo, že ani v tabulkách nebylo jeho jméno k nalezení – stála tam jen stará známá přezdívka, Joe.

Byl jsem mladý a ambiciózní doktor, a tak jsem byl tím pacientem přirozeně fascinovaný – a byl jsem rozhodnutý, že já budu ten, kdo ho vyléčí. Umanul jsem si to už ve chvíli, kdy jsem se o něm doslechl poprvé. Nejdřív jsem to zmínil jen jako jakýsi vlažný vtip a ostatní se mu dle očekávání smáli a komentovali ho slovy, že moje mladické zapálení je přinejmenším roztomilé.

Nicméně jedné sestře jsem se se svým záměrem svěřil s vážnou tváří. Byla to ta samá, která měla tenkrát ve výtahu na starosti Grahama. Z respektu k ní a její rodině jí říkejme třeba Nessie. A s Nessie tenhle příběh vlastně začíná.

Měl bych vám o Nessie říct pár věcí, včetně toho, proč jsem se rozhodl jít se svým úmyslem právě za ní. Nessie v léčebně pracovala už od doby, kdy se v sedmdesátých letech jako novopečená zdravotní sestra přistěhovala z rodného Irska. Byla vrchní zdravotní sestrou a pracovala jenom přes den, ale protože byla vždycky při ruce, když člověk něco potřeboval, budila dojem, že tady prakticky žije.

Pro mě i ostatní doktory a terapeuty byla jistotou, kormidlovala velkou loď plnou sester, ale i dalších ošetřovatelů. Zdálo se, že si umí poradit s jakýmkoliv problémem. Když nějaký pacient vyváděl a bylo třeba ho uklidnit, Nessie – s jejími prošedivělými vlasy staženými do drdolu a pronikavě zelenýma očima zářícíma ve ztrhané tváři – to hravě zvládla. Někteří se zdráhali vzít si léky, ale Nessie je přesvědčila, že je přeci jen dobrý nápad pilulku spolknout. Pokud nějaký zaměstnanec náhodou nepřišel na nějaké důležité setkání, Nessie ho vždycky před vedením kryla. I kdyby celé tohle místo shořelo na troud, Nessie by ho dokázala dát dohromady cihlu po cihle přesně tak, jak bylo. Jednoduše řečeno, když jste chtěli vědět, jak tu věci chodí, nebo potřebovali radu jakéhokoliv druhu, šli jste s tím za Nessie.

Všechno, co jsem vyjmenoval, by stačilo k vysvětlení toho, proč jsem se svými poněkud naivními ambicemi mířil právě za ní, nicméně je tu ještě jeden důvod. To Nessie byla pověřená každodenní péčí o Joea – a ona jediná s ním tedy přicházela dennodenně do styku.

Tu konverzaci si vybavuju zřetelně.

Nessie seděla v bufetu, v rukou svírala papírový kelímek s horkou kávou. Poznal jsem, že má dobrou náladu; vlasy měla rozpouštěné. Jako by u ní platilo pravidlo, že čím horší nálada, tím pečlivěji a pevněji svázaný drdol. Nechat si vlasy úplně volně muselo znamenat, že se cítí dobře jako snad nikdy předtím.

Nalil jsem si kafe a sedl si naproti ní. Když mě zaregistrovala, rty se jí roztáhly do vzácného úsměvu a kývla na pozdrav.

„Ahoj, Parkere. Jak se dnes má náš mladý génius?“ zeptala se s tím irským přízvukem, díky kterému její hlas zněl ještě o trochu přívětivěji. Usmál jsem se.

„Má sebevražedné sklony. Očividně.“

„Ale ne,“ řekla s předstíranou obavou. „Měla bych ti sehnat balení antidepresiv?“

„To nebude třeba,“ zasmál jsem se. „Myslím tím, že se chystám udělat něco, co by se v podstatě dalo přirovnat k sebevraždě. Každý si o tom bude myslet, že je to pěkná blbost a že bych to dělat neměl.“

„A tak si o tom jdeš promluvit s největším bláznem v okolí, chápu.“

„Tak jsem to přece nemyslel!“

„Já vím, že ne, tak se hned nečerti,“ mávla rukou v uklidňujícím gestu. „Tak co je to za vylomeninu, kterou máš za lubem?“

Spiklenecky jsem se k ní naklonil, a než jsem odpověděl, nechal jsem mezi řečí dramatickou pauzu. „Chci zkusit vyléčit Joea.“

Nessie, která ke mně byla taky nahnutá, aby mě dobře slyšela, se rázem narovnala, jako by ji něco kouslo, a kelímek se zbytkem kafe upustila na podlahu. A pak se pokřižovala.

„Kristepane,“ vydechla, najednou byl její přízvuk o něco zřetelnější. „O tomhle ani nežertuj, ty parchante jeden. Copak ti máma neřekla, že starý ženský nemůžeš takhle děsit?“

„Nedělám si srandu, Nessie, já –,“ začal jsem, ale přerušila mě.

„Jasně že děláš. Děláš. Tohle prostě nemůžeš myslet vážně.“ Její oči vypadaly rozzlobeně, ale věděl jsem, že na mě ve skutečnosti naštvaná není. Vypadala trochu jako medvědice snažící se zachránit mládě před nebezpečím. Opatrně jsem jí položil ruku na rameno.

„Promiň, Nessie. Nechtěl jsem tě rozhodit.“

Její pohled zjihnul, ale celkový výraz tváře se moc nezměnil. Teď vypadala už jenom vyčerpaně. Chytila mě za ruku. „Není to tvoje chyba, chlapče,“ řekla, přízvuk zmizel stejně jako bázeň z jejího obličeje. „Jenže nemáš nejmenší tušení, o čem to tu sakra mluvíš. A nejlepší bude, když to nikdy nezjistíš.“

„Proč?“ zeptal jsem se. „Co je s ním?“ S vědomím, že se odpovědi nemusím dočkat, jsem dodal: „Nessie, víš, že nesnáším hádanky, které se nedají vyřešit.“

„To není můj problém,“ namítla, rysy jí opět trochu zhrubly. „Ale fajn, jestli tě to od něj udrží dál, řeknu ti, co je zač. Pokaždé, když nesu léky do… jeho pokoje, napadá mě, jestli bych se v téhle nemocnici radši neměla sama nechat zavřít, jenom abych tam už nikdy nemusela chodit. Někdy z toho mám noční můry, nemůžu spát. Takže si to vezmi k srdci, Parkere, a jestli jsi tak chytrý, jak vypadáš, do toho pokoje nevkročíš. Jinak bys tam mohl časem skončit s ním. A to nikdo z nás nechce.“

Rád bych řekl, že se její varování neminulo účinkem. Ale popravdě, moji zvědavost spíš podnítilo. Nicméně to bylo naposledy, co jsem se pokoušel svoje plány s oním záhadným pacientem konzultovat s jiným zdravotníkem. Po jejím proslovu jsem měl navíc další důvod, proč se do toho pustit: pokud by se mi podařilo Joea vyléčit, Nessie a ostatní, kteří si na něj tolik stěžovali, by měli v životě o starost míň. Musel jsem se dostat k dalším záznamům, abych se mohl pokusit o určení diagnózy.

Teď se možná pozastavujete nad tím, proč jsem se na pacienta prostě nezeptal svého nadřízeného a místo toho se uchýlil ke lsti, abych ty záznamy získal. Vedení léčebny mělo svou specifickou strukturu, kvůli níž jsem doktorku G., tedy ředitelku, která mě přijímala, a zároveň mou šéfku, vídával jen zřídka. Nadřízený, s nímž jsem komunikoval častěji, byl doktor P. A už z první interakce s ním jsem nabyl oprávněného dojmu, že my dva si určitě rozumět nebudeme. Byl to mohutný chlap s plešatou hlavou a plnovousem tak hustým, že by v něm klidně mohl skrývat několik mrtvolek drobné zvěře, a byl věčně mrzutý. Jeho oči, působící spíš jako škvíry, měly konstantně znuděný a kyselý výraz, který by podle mého nezměnila ani milionová výhra v loterii.

Nejdřív jsem myslel, že je způsob jeho chování vůči mně poněkud nepatřičný, později mi ale došlo, že se jenom naparuje, aby upevnil svou autoritu a pozici staršího a zkušenějšího doktora. A záhy jsem zjistil taky to, že je ke všemu příšerně líný a svou práci odbývá, jak to jen jde – jeho představa o léčbě pacientů spočívala v tom, že je co nejvíc nadopuje prášky, aby byli otupělí a neotravovali. Na druhou stranu mi jeho přístup dával poměrně volnou ruku. Naštěstí jsem s ním přišel do styku málokdy, jeho pomoc a rady jsem vyhledával ještě méně, a jemu se o mně taky nikdo ani nezmínil. Neúčastnil se porad, pravidelných brífinků, kde jsme si navzájem sdělovali pokroky a hodnotili svoje budoucí plány s péčí o pacienty. Jeho kancelář byla jeho doupě.

Ale zpátky k mému pátrání po Joeově složce. Abych se dostal k záznamům pacienta hospitalizovaného před rokem 2000, musel jsem archiváři sdělit Joeovo příjmení. Léčebna totiž nedigitalizovala žádné informace o pacientech kromě jejich příjmení a data hospitalizace. Hledat pacienta podle data nebo křestního jména bylo teoreticky možné, ale bylo mi řečeno, že pokud nechci, aby mě archivář toužil na místě zabít, nemám to po něm chtít.

Nakonec jsem to vymyslel jinak. V poměrně vzácném nestřeženém momentu jsem nakouknul do složky s rozpisem služeb Nessie. A zdálo se, že tenhle dokument je k mému potěšení jediný, kde bylo napsané Joeovo celé jméno: Joseph E. M.

Na záznamy jsem se pak šel podívat schválně o víkendu, protože jsem se chtěl vyhnout ukecanému archiváři sloužícímu ve všední dny; ten bývá podezřívavý, i když se jdu na něco podívat z naprosto legitimních a běžných důvodů. Zatímco o víkendu slouží Jerry, alkoholik, který se o nic zvlášť nestará. Pustil mě do archivu, řekl mi kam jít a varoval mě, ať „koukám ty zasraný složky potom dát tam, kam patří“, a pak se celý nahrbený svalil zpátky do židle.

A tak jsem to zjistil. Joseph E. M. byl prvně hospitalizovaný v roce 1973, to mu bylo teprve šest let. Zařadili ho do spisů jako stálého pacienta. Jeho složka byla pokrytá prachem, jako by ji nikdo neotevřel celá desetiletí, a tak naditá, že hrozilo, že každou chvílí praskne. Lékařské záznamy byly nicméně stále čitelné, společnost jim dělala černobílá fotka světlovlasého chlapce, jehož doširoka otevřené oči měly poněkud zdivočelý výraz. Jen pohled na ten obrázek mě z nějakého důvodu zneklidňoval. Odvrátil jsem od něj zrak a začal pročítat poznámky.

Jak jsem se jimi probíral, zjistil jsem, že tvrzení, že Joe nebyl nikdy diagnostikován, nebylo tak úplně pravdivé. Diagnóz měl hned několik, jeho symptomy se totiž v průběhu let měnily, jako by mutovaly. Nejpřekvapivější každopádně bylo to, že Joea jednou propustili, hodně brzy; hospitalizaci a následné propuštění dělilo pouhých osmačtyřicet hodin. Tady jsou kompletní poznámky zkraje sedmdesátých let:

5. června 1973

Pacient Joseph M. Šestiletý chlapec, trpí akutními nočními můrami, zahrnují halucinace, v nichž se nestvůra žijící ve stěnách jeho pokoje v noci probouzí a děsí ho. Rodiče ho přivezli po jedné zvlášť náročné epizodě, během níž utrpěl rozsáhlé pohmožděniny a odřeniny. Pacient tvrdí, že mu to způsobily pařáty nestvůry. Sklony k sebepoškozování. Doporučení: Trazodon, 50 miligramů. Klasická terapie.

6. června 1973

Pacient na sezeních spolupracuje. Trpí fobií z hmyzu a pravděpodobně i sluchovými a zrakovými halucinacemi. Minulou noc neměl žádné noční můry, ale vysvětlil nám, že je to jenom proto, že „tady nestvůra nežije“. Nicméně když mu bylo řečeno, že nestvůra by mohla být součástí jeho představ, přijal to jako novou možnost a vysvětlení, což naznačuje, že to nemusí být nic vážnějšího než obyčejný dětský strach. Rodičům jsme navrhli, že pacienta budeme pozorovat dalších 24 hodin a pokud u něj zaznamenáme projevy dalších halucinací, nasadíme nízkodávková antipsychotika. Souhlasili.

Skoro jsem se tomu musel zasmát. Bylo směšné, že tak stručný a ničím příliš zajímavý záznam se stal preludiem k takové hrůze. Přesto jsem četl dál. Zápis potvrzoval, že lékaři Joea propustili po čtyřiadvaceti hodinách, přesně jak slíbili. Odkazoval zároveň na audionahrávku jedné z chlapcových terapií. Její číslo jsem si poznamenal do zápisníku, který jsem si s sebou přinesl.

Nicméně lékařův optimismus po Joeově první hospitalizaci očividně nebyl na místě, protože Joe byl zpátky hned další den, tentokrát s mnohem závažnější poruchou. A tentokrát ho nepropustili. Dal jsem se do čtení zápisu z jeho druhé hospitalizace:

8. června 1973

Pacient Joseph M. Šestiletý chlapec už dříve hospitalizovaný kvůli nočním můrám. Předepsána sedativa a terapie. Pacientův stav se od té doby radikálně změnil. Už nevykazuje příznaky entomofobie, ani halucinací. Místo toho se vrátil do stadia preverbální komunikace, jak se zdá. Navíc vykazuje sklony k násilí, dokonce sadismu. Napadl několik zaměstnanců, museli jsme ho zadržet. Navzdory relativně nízkému věku si pacient, zdá se, moc dobře uvědomuje, které části lidského těla jsou nejzranitelnější a nejcitlivější, a to dokonce i na individuální úrovni. Jednu ze sester kopnul do holeně, kde měla ještě stehy po nedávné operaci. Odvezli ji z pokoje na kolečkovém křesle. Na terapii už nespolupracuje. Místo mluvení vydává zvuky a nedokáže se pohybovat vzpřímeně. Stále je agresivní a po napadení doktora A. mu musela být podána další sedativa.

9. června 1973

Pacientův stav se znovu změnil. Když mu sestra Ashley N. řekla, že je „zlobivý kluk, protože kolem sebe kope a mlátí“, začal najednou zase mluvit. Slečnu N. slovně napadl, nazval ji „hnusnou židovkou“ a „blbou mrchou“. Slečnu N. jeho slova silně znepokojila, až nakonec podala výpověď, pacientovy urážky v ní prý vyvolaly vzpomínky na traumatickou minulost. Slovní i fyzická napadení a jeho chování pak naznačují, že pacient trpí asociální poruchou osobnosti, poněkud sofistikovanou na dítě jeho věku.

10. června 1973

Pacientův stav se stále zhoršuje. Když přišel na pravidelnou každodenní prohlídku, odmítl s psychiatrem spolupracovat, místo toho ho začal slovně napadat. Označoval ho mimo jiné za „pitomého neschopného ochlastu“, „frigidního necitu“ a „bábovku Tommyho“. Všechny zmíněné urážky odpovídají osobním zkušenostem psychiatra ze špatných životních období nebo urážkám, kterým byl dříve vystaven. Pacient byl dotázán, proč zvolil právě tyto urážky. Odmítl odpovědět. Pacient byl dotázán, zda ho někdo v minulosti takto oslovoval. Odmítl odpovědět. Pacient byl dotázán, z jakého důvodu takhle verbálně uráží lidi kolem sebe. Odpověděl, že musí, protože je „zlobivý kluk“. Pacient byl dotázán, jestli by mohl přestat být zlobivý. Zeptal se mě, co si o tom myslím. Já se na oplátku zeptal jeho. Odmítl odpovědět. Pacient byl následně z terapie propuštěn.

V osobní rovině bych rád dodal pouze to, že jediná terapie s tímhle chlapcem mě málem přiměla porušit slib, který jsem před dvaceti lety složil v kruhu anonymních alkoholiků. Žádná jiná zkušenost v posledních dekádách mě k tomu nedostala tak blízko. V návaznosti na toto sdělení bych rád požádal, aby pacienta převzal do péče jiný psychiatr.

Po tomto zápisu v Joeově složce žádný další nenásleduje. Jediné sezení psychiatrovi očividně stačilo, aby se mu chlapec znechutil a on to s ním vzdal. Zakroutil jsem nad tím hlavou. Dokonce i podfinancovaná léčebna s nedostatkem personálu by přece měla vynaložit aspoň nějaké úsilí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pacient.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.