Libeňský román

Vyšlo také v tištěné verzi

Richard Erml

Libeňský román – e-kniha

Copyright © Druhé město – Martin Reiner, 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Richard Erml, 2021

Photos © Karel Cudlín/400ASA, 2021

© Druhé město — Martin Reiner, 2021

ISBN tištěné knihy: 978-80-7227-865-7

ISBN ePUB: 978-80-7227-711-7

ISBN MOBI (Kindle): 978-80-7227-712-4

ISBN PDF: 978-80-7227-713-1

Prolog

Právě jsem večeřel, když kámoši zatroubili. Odhodil jsem lžíci s lítostí; po dalším vyštěknutí staromódního klaksonu našeho partafýrera mě stejně pohltilo lovecké vzrušení. Můj chlapeček zvedl oči od skořicové kaše, dal jsem mu ale znamení, že je vše v pořádku, a pro jistotu zašeptal: „Zůstaň!“ A nahlas dodal, že budu zpátky cobydup. Chlapec se vrátil ke své milované kaši. Fenka Líza pochopila, že povel se týkal i jí, a tak si sedla a obrátila pozornost k Riškovi, kterého má za úkol hlídat.

Zabouchl jsem vší silou bezpečnostní dveře a seběhl před barák. Naskočil jsem na vychystanou čtyřkolku a naše skupinka souhlasně vytúrovala motory do jednolitého řevu.

Nejstarší Píny se pozvedl na stupačkách a namířil ukazovák směrem k Proseku. Z Dolní Libně jsme pod Proseckými skalami za chvilku, a tak si to užíváme ještě na našem Horově náměstí — kroužíme vlnovky po asfaltu mezi odstavenými vraky aut a vyrejváme další v rozježděném trávníku pod šeříkovými keři a seschlými jasany. Vyrazím zprudka na konec parkoviště, jakkoli mi je jasné, že bezďáči z pelechu pod dálnicí v tuto chvíli už slyší řvaní našich čtyřkolek z bezpečný vzdálenosti. Těžce nasládlý pach hnijících mirabelek, co se tu válejí ve žlutých a červených závějích, mě omámí jako sladká chuť krve.

Další zatroubení připomene mou povinnost. Zařadím se za posledního v koloně a majestátním tempem míříme směrem ke Kříži. Matně se mi vybaví vzpomínka na řádku nablýskaných bouráků, jaké stejnou rychlostí projížděly za rozjuchaného bečení pod naším barákem směrem k libeňskýmu zámečku. Zelené myrty svatebčanů, stužky vlající na anténách aut a spanilé závoje bílých nevěst. Blahé časy svatební, co se už nevrátí.

Podjíždíme viadukty s betonovými pilíři, ochcávanými i zdobenými památníčky na mrtvé po bouračkách, a nekonečným troubením zastavujeme provoz na křižovatce. Řidiči sledují naše sapíky, co se nám ježí na zádech, a mlčí. Periferně si všímám desítky let opuštěného baráku, kam mě táta vzal v dětství na průzkum, a já se propadl stropem. Vzpomínám si, jak mě vyhrabal ze změti omítky a rákosu a úkosem se koukal na díru vedle nás, kudy bych letěl nejmíň deset metrů až do přízemí. Sám takový štěstí za pár let neměl.

Málokdy je nás na akci víc než půltuctu, doba ale přeje právě takhle malým bojovým úderkám. Věřte, že když zaútočíme, nikdo se nás nedopočítá. Všichni jsme se poznali v libeňský domobraně, ale zásluhou Pínyho jsme se do roka osamostatnili, abychom zachovali její původní smysl: bránit naše domovy. Ostatním domobrancům totiž vlezla moc na mozek a začali se chovat jako válečnický frajeři na dobytým území. Chránit bezbranný je už ani nenapadlo. Takže aby bylo jasno, dneska se jedeme pomstít, ztrestat zločin na dítěti. Jednomu z nás bezďáči přizabili synka. Jeho klukovská parta si v prudkém svahu pod Proseckými skalami vybudovala důmyslný bajkerský areál. Kdybyste na vlastní oči viděli všechny ty nájezdy a můstky, ze kterých ti mladičký kaskadéři vzlétají na kolech do výšky, zamrazilo by vás, jaké odvahy jsou schopni. Ti zákeřní bezďáči, co si střeží svý teritorium, jsou schopni jedinýho: nastražit past. Přes trasu uvázali provaz a ještě byli tak tupí, že jej po sobě ani neodstranili, když se tam kluk našeho kámoše válel v krvi. Takže krev za krev. Zabíjet ale dneska nebudeme. Buďme milosrdní, řekl Píny. Naposledy!

Strmou Proseckou se řítíme vzhůru bez ohledů. Po pravé ruce parkoviště s drahýma SUVéčkama před bobovou dráhou pro cizácký rodinky, vedle thajské masáže a prapůvodní vinohrad Máchalka. Protivná multikulti směska, co kdysi rozčilovala mého tátu, a mně už je dneska lhostejná, stejně ji nečeká nic lepšího než zánik.

Před odbočkou doleva nám Píny jasně pokyne — ztište se! Polehoučku vjíždíme na plácek pod starými kaštany, kousek od nás žlutavě prosvítají pískovcové Prosecké skály. Nemá cenu nahánět bezďáče čtyřkolkami. Jsou jako lišky: zalezou do jeskyní a děr, kam by člověk nevypustil ani jezevčíka.

Sesedáme a sundáváme si ze zad sapíky, dneska ještě bez ostrých. Píny všechny pokyny udílí výhradně gesty. Ty a ty tam, vy dva se mnou, ty nás budeš jistit — to platí pro mě. Skupinka se rozděluje. Píny schází dolní cestičkou, co míří až k rybníčku houmlesáků, zbylí dva mají za úkol prozkoumat skály, jestli se už nestaly nedobytným úkrytem, no a já nastoupím svou obvyklou trasu, kterou mám se svými pejsky bulíky tisíckrát prochozenou.

Kámoši v maskáčích zmizeli v houštinách lesa potichu jako predátoři, zatímco já si vykračuji po cestě, oči a uši dokořán nastražený. Mezi pípáním skrytého ptactva se pokouším objevit zvuk, co do lesa nepatří. I pro mé vycvičené smysly to není snadný, občas musí přijít na pomoc i čich. Nejednou jsem vyčuchal smraďocha dřív, než se pohnul zamaskovaný listím a trávou. Dneska ale v tunelu z hlohů přebíjí všechno pach hnijícího planého ovoce, jemuž vládne drtivou silou smrad z mirabelek. Sejdu z cesty a opřu se zády o kmen ořešáku. Očima rekognoskuju svah pod sebou s prošlapanými cestičkami lidský zvěře. Představuji si, jak bych se zachoval, kdyby někdo za pár let ublížil mému chlapci, kterého jsem si osvojil. V tu ránu mě zaplaví tak mocná vlna, až zamručím jako pes těsně před útokem. Vzápětí někde pode mnou práskne výstřel a já se musím nadechnout i zatřepat hlavou, aby mi odlehlo, jako bych se vynořil zpod hladiny. A už jsem ve střehu, sapík pod bradou.

Bezďáč v hlubokém předklonu se prodral křovím na cestu, kterou jsem opustil. Zacílil jsem na jeho hlavu vraženou mezi ramena. Dotyk spouště mě zklidnil i vzrušil současně. Bezďáč se ohlédl, a tak jej střela trefila rovnou do ucha. Červený flek se rozprskl po celé tváři; bezďáč zavyl a vyrazil zmateně mým směrem, až jsem se neubránil smíchu. Tím jsem se připravil o další skvělou trefu. Houmlesák nebyl sám, v jeho stopě se vynořil další a oba pak profuněli kolem mě směrem ke skalám. Znovu jsem pozorně zacílil a pokropil jejich záda sprškou střel. Ten druhý po ráně mezi lopatky zakopl a zaryl se obličejem do země.

„Mám je! Tady jsou!“ zařval jsem dolů ze svahu.

Jeden po druhém se na cestě objevovali udýchaní kámoši. Jako poslední Píny, který si už šetří síly. Na můj nadšený raport se netvářil: „Měli jsme je od těch skal odříznout. Teď už budou zalezlí.“

„Nikoho jinýho jsme ale nevyplašili, Píny. Tak co teď?“

Správná otázka. Kámoš, jehož kluk pořád ležel ve špitále, se třásl touhou po odvetě.

„Podíváme se tam,“ rozhodl Píny. „Ale, kluci, opatrně. Nelíbí se mi to.“

Nikomu jsem zatím neřekl, že se mi Píny jednou ve slabší chvilce svěřil — toho jsem si moc považoval. Právě jsem mu daroval své nejšikovnější štěně a dojatý partafýrer vytáhl placatku prastaré slivovice po svým fotrovi.

„Kdysi — dávno, dávno tomu, jsem neměl k houmlesákům tak daleko jako dneska, kdy jsou z nich odporný nelidi.“

Napil se čistého jedu alkoholu, jemuž se normálně vyhýbáme, a stroze mi naznačil svůj životní osud. Jak jej fotr alkoholik vykopnul z bytu a matka na něj dokonce poslala policajty, když škemral o návrat, a tak se pár měsíců potloukal po Libni, než se mu povedlo proniknout a uplatnit se ve zdejší domobraně.

Tenhle náš rozhovor mi v rychlosti prolétl hlavou ve chvíli, kdy mi došlo, že se Píny v bezďáčích vyzná.

„Bacha!“ vykřikl předsunutý průzkumník naší rojnice. „Jau, kurva!“ zařval a začal pálit nejrychlejší frekvencí.

To už jsem také slyšel, jak všude kolem nás dopadají s tupým žuchnutím kameny, co se vzápětí rozprsknou.

„Nebojte! Je to jen pískovec!“

„Zpátky! Všichni!“ houkl jako ozvěnou Píny.

Rozzuření kámoši se už ale hnali vzhůru a já s nimi.

Teprve když jsem zahlédl na tucet postav vrhačů na skalách, došlo mi, že jsem na rozdíl od Pínyho zákeřnost bezďáčů podcenil. Vlákali nás do pasti jako nějací neandrtálci a obloha nad námi se zatměla krupobitím kamenů. Žádný pískovec, ale šutry, co by nám prorazily lebku, kdybychom neměli helmy a nedali se na rychlý ústup.

Cestou k zaparkovaným čtyřkolkám nikdo nepromluvil. Styděli jsme se za porážku a ještě víc za naši neomluvitelnou blbost. Teprve když jsme měli na dohled kmeny kaštanů a naše vypůjčená vozidla, o který jsme se mlčky strachovali, jsem se osmělil a promluvil Pínyho suchým tónem: „Tak naposledy, ne? To jsi, Píny, říkal. Než nás ti neandrtálci málem pozabíjeli.“

Nevím, jestli někdo jiný z mých kámošů než právě Píny tuší, kdo to byli nějací neandrtálci. Však také nejistě zpomalili, i proto, že takhle jako já zatím nikdo s Pínym nemluvil.

Náš partafýrer se rovnou zastavil a začal se každému dívat beze slova do očí. Bral nás jednoho po druhém, až skončil u mě. Řekl bych, že si v hlavě musel promítnout onen rozhovor, co mu přinesl krásné štěně, ale také ho oslabil.

„Máš pravdu, Bruno. Dneska to mělo být naše poslední varování, a přitom ti neandrtálci varovali nás. Ať je necháme žít. To ale není možný. Po celým světě zuří malý války, o vodu, naftu, území, jenomže tahle válka je jenom naše. Bruno, říkám to tady přede všemi, abychom měli jasno. Předávám ti velení!“

Až tuhle poslední větu řekl Píny ostře jako ve svých nejlepších chvílích, kdy pro nás byla všechna jeho slova svatá.

První část

Čert

Kdo z vás rozpozná dnešního ďáblíka na první pohled? Jakmile propásnete šanci, která vám zaklepe zvnitřku lebky při počátečním neklidu a podezíravosti, jste rázem bez šance jako já. A protože cítím, že se můj konec blíží, konec mého nečekaného štěstí, jaké jsem si ani nezasloužil, pokusím se převyprávět, co tomu předcházelo.

„Pro tebe to je kšeft století,“ naléhal kudrnatý čertík s modře plovoucíma očima. „Sepíšeš životopis té bábinky podle jejích představ. Měl bys navíc předstírat, že pro takový úžasný vzpomínky najdeš nakladatele. A třeba jo, peníze jako restituentka má, mohla by si knížku zafinancovat, a ty se taky přiživíš.“

„Proč sis ale vzpomněl na mě?“

„Nemáš do čeho píchnout a já si tolik času neudělám. Kromě toho — ty máš pro starý lidi pochopení, nebo už ne?“

Podíval jsem se na kudrnáče pozorněji. Ani na jihlavském gymplu jsme se spolu nebavili, už tehdy neztrácel čas s outsidery, jako jsem já, a najednou dělá zasvěceného.

„Staral jsem se o nemocného tátu, jinak mě starý lidi zas tak nepřitahují. Práci ale tady v Praze sháním, to ses trefil,“ přiznal jsem, protože jsem neměl na vybranou. Na nájemném jsem dlužil třetí měsíc, což je na výpověď.

„Takže domluveno, zítra mám s babkou sraz ve Slavii, tam tě představím jako svého schopnějšího kolegu, a zbytek bude na tobě. Snaž se udělat dojem. Než si na tebe zvykne, může být protivná. Sranda s ní ale je, o tom nepochybuj,“ zašklebil se úspěšný novinář a autor několika memoárových knih a odkolébal se k záchodkům.

Proč zrovna ve Slavii, když babka prý bydlí za rohem, napadlo mě, nejspíš ale nemá libeňské podniky v lásce, říkal jsem si s výhledem na interiér hospody U Králů, do níž bušily z protilehlých stran dvě obrazovky se sportem a hudbou. Tedy do Slavie, vyhlášené kavárny, do které jsem závistivě nahlížel zatím jenom okny, co plula nad chodníkem Národní třídy jako výkladní skříně lidských exemplářů zbavených šťastnou rukou osudu existenčních starostí.

Už tam seděli, jistě o dost dříve, aby bábinku na mě připravil. Spolužák byl servilnost sama, v tom nejspíš bude kouzlo jeho úspěchu: k někomu arogantní, k jiným usměvavý jako měsíček na hnoji.

„Vzácná Dáděnko, dovolte, abych vám představil svého talentovaného přítele Romana. Jeho filozofující eseje — úžasné čtení, škoda že zapadly v oblastním tisku. Nejsilnější Romanovou stránkou je ale schopnost empatie, i proto jsem mu dal přednost před sebou,“ oblboval čertík starou paní, která mu nevěnovala nejmenší pozornost. Zkoumala mě pohledem natolik sugestivně, že jsem podvědomě zadržel dech jako při vyšetření na rentgenu.

„Vypadáte zbědovaně, Románku, to ale drobní umělci často.“

„Nejsem umělec.“

„Zaslechla jsem cosi o talentu.“

„Vy jste ale hrozná, Dáděnko! Naštěstí jsem Romana připravoval na to, že se zpočátku s nikým nemazlíte.“

„Nemazlíte,“ opakovala stařenka s ošklivostí, jako by jí mezi zuby uvízl hořký drobeček lógru z její kávy v džezvě. Zahleděla se směrem k podloubí zlaté kapličky a na půl minuty na naši společnost zapomněla. Sebral jsem odvahu si ji také prohlédnout. Nakrátko ostříhané bílé vlasy podtrhávaly nebezpečnou kulatost její hlavy: středověká dělová koule schopná prorazit kamenné hradby. Kolmé vrásky nad horním rtem prozrazovaly, že tahle ústa se jenom neusmívala. Dojem přísnosti narušovala linka nosu, který v dávném dětství mohl být roztomilým pršáčkem, a konečně i pohled šedomodrých očí, které s překvapivou rychlostí zvlídněly.

„Dobře. Právě jsem si vybrala čas na rozmyšlenou. Zkusím to s vámi,“ pravila rozmarně a klepla mě prsty po předloktí pravé ruky, kterou jsem samou nervozitou zapomněl na kavárenském stolku.

Dáděnka

„Jistě mě pochopíte, Románku, že si vás pro ten svůj životní románek musím vyzkoušet,“ povídá Dáděnka hned nazítří před svým restituovaným libeňským činžákem.

„Sám bych vám to býval navrhnul.“

„Býval navrhnul,“ uchechtla se nad mou pitomě zdvořilou reakcí. Ten její zlozvyk opakovat slova mi začínal lézt na nervy.

„Máme krásný letní den, půjdeme do altánu.“

Teprve když jsme stoupali do zvýšeného přízemí, uvědomil jsem si, jak moc ji musí bolet každý schod.

„O nemocech se bavit nebudeme,“ oznámila, aniž se ohlédla.

„Jistě, koho zajímají nemoci, ty má každý — zajímavý život málokdo.“

Kupodivu jí mé lichocení nevadilo. Co na tom, že jsem si v tu chvíli připadal jako můj servilní spolužák, podstatnější je, že se nemusíme bavit o mé nemoci. Koho by taky zajímala. Mám to s ní jednoduché: když nezaútočí, předstírám, že neexistuje.

Na podestě klepla klouby do levých dveří a belhala se po schodech dolů na dvorek se zahradou. Na ozdobném štítku jsem si přečetl: Dáděnka Švarcová. Dáděnka! Přišlo mi to infantilní.

Dvorek byl obyčejný. Prorezlé klepadlo, které koberec naposledy vidělo v minulém století, stará litinová vana na dešťovku, kolem ní pár květináčů ibišků a oleandrů, v přístavku oprýskaný pingpongový stůl. Zato trojúhelníková zahrádka mě potěšila, spíše zarostlá než udržovaná zelená oáza uprostřed vnitrobloku činžáků, obehnaná zdmi a dřevěným plotem. Borovice, skalka s rododendrony, hustý smrk nad jezírkem s lekníny, nestříhané růže, rozpřáhlé koruny stromových šeříků, všude girlandy psího vína, chapadla vistárie a kožichy břečťanů.

„Jdou sem!“

Učitelský hlas zazněl z altánu v nejzazším a nejužším místě oázy.

„Jako by vás víc zajímala zahrádka, na kterou už nestačím, než můj pozoruhodný život.“

„Nezlobte se, mně se ale líbí právě takové neudržované zahrady. Můj otec raději zanedbával sám sebe než trávník.“

Naštěstí má poslední věta Dáděnku nezaujala.

„Musíte se přece dovědět, proč jsem se rozhodla napsat cosi jako memoáry, nemyslíte?“

„To bych pro začátek věděl rád.“

„Proč se stará bába stará o literární vzpomínku na svůj život, i když nebyla filmovou hvězdou, ženou slavného spisovatele anebo nějakého příšerného politika, dokonce ani nikoho nezabila.“

„Třeba jste ale chtěla.“

Odměnou mi byl mladistvý chechtot, jako by se mi bezděky povedl kdovíjaký vtip.

„Chtěla nechtěla, na tom už nesejde. Mně záleží na jediném,“ zvážněla Dáděnka, „jak můj život bude zpětně vidět můj jediný syn a těch pár přátel, co mi ještě zůstali.“

„Váš syn?“

„Ano, můj syn, který se mnou odmítá mluvit. Žije kdesi v zahrádkářské kolonii, v pastoušce se svými agresivními čokly, takže ho patrně vydědím. A jediné, co mu odkážu, budou mé memoáry, z kterých pozná, jak mi ublížil.“

„Opravdu věříte, že jej takto dokážete přesvědčit? Jistě má svou vlastní verzi, svou pravdu.“

Stařenka se neurazila, naopak se nad mou námitkou jakoby vážně zamyslela.

„Možná toho opravdu není schopen — opustit své fikce, podívat se pravdě do očí, nevím, už jsem s ním nemluvila tolik let,“ vzdychla Dáděnka srdceryvně jako herečka němého filmu. Podívat se pravdě do očí, panebože! Jestli bude používat podobné obraty, čeká mě dřina jak na kostele.

„Chcete začít hned?“ vyložil jsem na stůl poznámkový blok a diktafon. Stařenka reagovala zaskočeně, což jsem očekával. Než se vzpamatuje a převezme velení, vychutnával jsem si mezičas klidu. Rozhlédl jsem se po prostoru, kterému říkala altán. Spíše než zahradní altán připomínalo místo stařičký obývák: ošoupané kanape, prosklená kredenc s nádobím, stůl s roztodivnou sbírkou židlí, pohodlný starožitný ušák s intarzovaným stolkem, který ve venkovním vlhku spěl k zániku. Namísto stěn a oken výhledy do zeleně. I tady se zastavil čas jako v zarůstající zahradě, napadlo mě banálně a pak jsem se zarazil. Ty hadříky, které ve šňůrách obepínají pod střechou sloupky a šplhají až vysoko do větví mohutného jasanu, notně vybledlé a vetché, to jsou přece tibetské praporky!

„Výzdoba mého posledního manžela.“

„Buddhista, anebo jen okouzlený turista?“

„Tak i tak, zaplaťbuddha, jak říkával. Dneska už cestuje ve svém dalším životě bůhvíkde. Mě ale tyhle báchorky o převtělování nikdy moc nebavily. Opravdu nevím, proč bych se měla na svět vracet, ať už v jakékoli podobě. K našemu štěstí anebo také neštěstí docela postačí ona genetická reinkarnace, kterou musíme prožívat jako děti a pak v rolích rodičů, nemyslíte?“

„Jistě.“

„Povím vám tedy nejprve o své matce.“

Jenom jsem přikývl a spustil diktafon. Dáděnka se na tu malinkou krabičku s červeným světýlkem podívala s odporem, jako by jí až nyní došlo, že není úniku, jelikož se ocitla na uzounké lávce, kde se už nemůže otočit a vrátit do bezpečí.

Nejdříve vám ale prozradím něco o sobě. Zrovna na reinkarnaci bych věřil docela rád. Když máte nevyléčitelnou chorobu jako já, občas vás ve slabé chvilce napadne, že byste přece jen měli dostat ještě jednu šanci. Samozřejmě — jakmile závan sebelítosti odezní, připadáte si hloupě. Nejsem přece mrzák, viditelné poškození prozatím žádné, třebaže působím trochu neduživě, jak si povšimla tahle zvláštní stařenka, kterou diktafon už nahrává:

„…přestože si svou maminku nemohu pamatovat, znám ji stejně dobře jako sebe samu. Růženka mě nosila devět měsíců, já ji mám v sobě už skoro devadesát let. Jak jste možná pochopil, zemřela tragicky v den mých prvních narozenin.“

„Jak?“ hlesl jsem procítěně.

„Stalo se v roce 1935 v Louňovicích, nedaleko od vily Dáděnka, kterou můj dědeček nechal postavit pro náš letní pobyt. V době, kdy projela dvě tři auta za den, to byla smrt opravdu kuriózní. Řidič, co sjížděl z vyžlovského kopce, nedokázal náklaďák ubrzdit, když mu pod kola vběhla rozčilená mladá paní. Její zranění bylo tak těžké, že druhý den po převozu do nemocnice v Českém Brodě maminka zemřela.“

Stařenka se odmlčela, jako by vzpomínala na funus, který si také nemůže pamatovat, avšak v představách si jej mockrát promítala jako dojemný film.

„Proč byla maminka v den vašich narozenin tak rozčilená? Mohli za to příbuzní?“

Dáděnka do mě zajela pohledem, jako by si až teď protřela zrak. Do dalšího kroku po lávce do minulosti se jí už nechtělo.

„Když o tom přemýšlím, možná máte pravdu. Moje maminka vyrůstala v měšťanské rodině a žila si coby jedináček jako v bavlnce — ostatně jako později já. Až po svatbě s atraktivním, velmi vitálním panem inženýrem pochopila, že svět není láskyplně udržovaná zahrádka,“ rozmáchla se po okolí altánu, „ale divočina, v níž rozhodují ti mocnější, dravější anebo ti přizpůsobiví.“

„Čím byl její vitální manžel?“

„Chcete malou přednášku z historie? Nechcete — ale co vám zbývá, když zrovna nemáte na nájem. Nedívejte se tak, anebo se nesvěřujte svým někdejším spolužákům.“

„Děkuji za radu, budu si ji pamatovat.“

„Pamatovat,“ napodobila Dáděnka můj přiškrcený hlas. „Především si zapamatujte, že nejsem tak hloupá, abych si nevšimla, že vy jste daleko vhodnější sepisovatel mých pamětí než ten váš kolega. Rozumíme si? Historii rodiny mého tatínka se dovíte příště. Teď budu odpočívat a procházet se svou minulostí, abych příště byla výřečnější. Když už jsem vám nenabídla ani čaj, snad si se mnou dáte aspoň slivovicu od mého letitého ctitele?“

Jak jsem mohl Dáděnce vysvětlit, že alkohol nepiju, ani vlastně nesmím, a že se na kredenc s její ukrytou lahvinkou dívám ve chvilce jasnozřivosti jako na dvířka do pekla, která pootevřel všudypřítomný pokušitelský ďáblík?

Oheň

Se mnou to nikdo nemá snadný, až na mého chlapečka, jemuž se naopak snažím připravovat dětství, jaký mi vlastní rodiče nedopřáli. Nevěřím nikomu kromě Pínyho a kámošů. Pak ještě svým psům, to je ale úplně jiná rovina komunikace. Pejskové, zvláště ti bojoví, musí poslouchat na slovo. Nejde přitom o žádnou buzeraci, zkrátka mají v genech zakódovaný řád.

Řekl bych, že Píny ve mně vycítil mladýho bojovníka, co by mu dokázal při střetu ublížit, a proto se moudře stáhl. Pro mě to je ale nová situace: někomu velet, rozkazovat a hlavně rozhodovat, když na vás kámoši visí očima, co jako bude dál. To je něco jiného než poroučet psům — zpátky, lehni, drž, sedni, ke mně, zůstaň. Neužírají se pochybnostma a ti správně vycvičení jsou vám věrní až za hrob. Bez váhání za vás položí život. Svým kámošům věřím stejně jako oni mně, ale do ohně za mnou neskočí, to je mi jasný.

Nechci je zklamat, ale zároveň nemůžu být další Píny. Ten rozvážný i rozhodný velitel, co uměl předvídat, a proto neměl žádné ztráty na životech. Takový já nejsem. Nevím, jak to ale kámošům říct: že mi na jejich životech zase tolik nesejde. Za poslední léta jsem přišel o pár svých věrných psů, a přitom jsem obrečel jen toho prvního. Můj táta říkal: Život je boj, a tak se mu pokoušej vyhýbat. Jakmile zaslechneš nějakou vřavu, vem nohy na ramena. Kdo uteče, vyhraje.

No, otec takhle unikal celý svůj život, sjezdil půlku světa, ale před mou matkou se zachránit nedokázal. Skončil celý zpřelámaný, s rozdrceným hrudním košem, umíral jako pes s růžovou pěnou u huby ještě pár minut ve strašných bolestech, kdežto matka vydechla prý pokojně ve své posteli, kterou jsem rozštípal a spálil, stejně jako jsem nechal spálit její tělo. Ještě že nedošlo na její výhrůžky, že mi nic neodkáže. Není snadné vydědit jediného potomka, navíc jsem po tátovi získal podíl na jejím baráku, a tak se po její smrti vyřešily všechny mé nahromaděné problémy. Svou farmu bulteriérů jsem dobře prodal a do libeňského baráku si vzal jen menší smečku. Zabydleli jsme se nejprve v suterénu s vlastním vchodem z ulice a zabrali i dvorek se zahrádkou a altánem. Nájemníkům se to tehdy jistě nelíbilo a nadávali, mně ale do očí nic neřeknou a já se jim ani nedivím.

Budu muset zorganizovat odvetnou akci. Kámoši nemyslí na nic jiného a Píny taky vyčkává, s čím přijdu. Nemůžu vyloučit, že zapojím své bulíky, což by Píny nikdy neudělal. Na můj vkus svého Čárliho dost rozmazluje; povídat si se psem jako s kámošem není úplně dobrý. Jediný problém vidím v tom, že mí psi poslouchají výhradně moje povely, a kdyby se situace zkomplikovala… Nikdy bych jim ale neporučil, vemte nohy na ramena, kdo uteče, vyhraje a podobný bázlivosti svýho otce. Má smečka se mnou půjde i do ohně.

Matka

Musím přiznat, že mi nedělá potěšení, mám-li se pro něco rozhodnout. Vždycky mě lekala bytostná potřeba některých lidí rozhodovat od rána do večera, o čemkoli, o komkoli; nakonec i do postelí jistě padali v hodinu, pro kterou se rozhodli, a ne proto, že by se cítili ospalí. Jel jsem tramvají přes celou Prahu směrem k modřanskému sídlišti, kde mi jistý šikovný mládenec pronajímal garsonku, a zvažoval stařenčinu velkorysou nabídku.

Když se — posilněna frťanem — dobelhala ke svému bytu ve zvýšeném přízemí, opět mi zavelela: „Jdou sem!“

Že by ještě prohlídka rodinného alba? Nakonec — proč ne. Na závěr našeho posezení v altánu mi předestřela představu, kolik peněz je ochotna do svých pamětí investovat, a mně se opět zatajil dech, jako ve chvíli, kdy mě prvně rentgenovala očima v kavárně Slavie.

Vešel jsem do bytu, který mě ihned fascinoval prazvláštní kombinací vytříbeného vkusu a dětinského kýče. Umělecké fotografie a romantické olejomalby z bazaru, starožitné kousky vedle turistického šuntu, africké masky, japonské meče, orientální koberce na vrzajících parketách a v předsíni rozbité dlaždičky chroupající pod nohama.

„Okukovat můžete jindy, teď vám chci ukázat váš pokoj, pokud budete mít zájem.“

„Můj pokoj?“

„Jak vidíte, pokoj je připraven pro ošetřovatelku, až ji opravdu budu potřebovat každý den. Nyní vám jej nabízím zdarma, než naši knížku dokončíme. Rozhodněte se třeba do zítřka, to přece není špatná nabídka, pane Romane.“

V tramvaji bezmyšlenkovitě zírám na přistupující a vystupující, jako bych je ale neviděl, leda snad jako duchy, kterými pohled prochází s netečností průvanu. Dobře vím, jak vypadá stařecká hltavost, stařecká dětinskost anebo hádavost, ale stařecká velkorysost? Ta vábivá dvířka do pekla, která mi Dáděnka pootevřela v altánu a vzápětí i do mého příštího pokoje, určitě nejsou konečnou stanicí. Tak asi začíná předpeklí. Stařenka mi přitom jasná je: ať na peklo věří anebo ne, chce se očistit. Bláhově věří, že když skloní svou ostříhanou hlavu jako kajícnice, bude její pokání připomínat důvěrnou chvilku u kadeřnice, kterou mohu nahradit. Přesto nejsou prachy tím rozhodujícím důvodem, proč bábinku ihned nezatratím. Objevuji v sobě sprostou zvědavost. Až do dnešního dne pro mě cizí, až protivnou vlastnost. Proč bych měl luštit cizí život, když se mi můj vlastní vyloženě posmívá?

Svou matku jsem viděl ani ne desetkrát a na všechna ta setkání bych rád zapomněl. Od mých dvou let byla hospitalizována v psychiatrické léčebně; nevím, proč mě tam otec vodil — že by jí vyděšený výraz klučiny dokázal rozehnat depresivní mraky? Když mě ale spatřila, pokaždé se dětinsky radovala. Tiskla mě k sobě a hladila po ramenou a pažích, špitala mi do ucha nesmyslné vzkazy pánům doktorům a dělala na mě dojatě mokrý oči. Hrůza. Nejstrašnější zážitek se odehrál při našem jediném výletu mimo léčebnu. Na dětském pískovišti se vydrápala na klouzačku, kde ihned uvízla, a tak na mě ječela, ať ji odstrčím. Poslušně jsem se opíral do jejích kyprých zad, jako bych ale bořil pískové hrady na pláži. Matka nadšeně povykovala a já se propadal hanbou. Naštěstí brzy umřela, a tak jsem byl ušetřen komunikace s paní, která byla mou matkou jen podle rodného listu. Kdyby se o mém narození alespoň jedinkrát vzdáleně zmínila, ale jako bych spadl z nebe! Zato pokaždé rozpustile zdůrazňovala, jak mě kojila takřka do dvou let, a mohla by ještě déle! Opravdu byla mou matkou, anebo najatou kojnou jako za starých časů, kdy se najímaly nejenom ošetřovatelky pro bezmocné Dáděnky a posluhovačky pro vytížené fabrikanty a jejich paničky? Nevím, ani nechci vědět, skuteční svědkové jsou stejně dávno po smrti.

Charbin

„Na rozdíl ode mě byli mí předci podnikaví a praktičtí,“ pochlubila se Dáděnka při našem dalším setkání. „Když doma neměli co jíst, vyrazili do světa. Někteří se dostali až na Dálný východ, do Mandžuska, kde byli nuceni v tehdy nejrušnějším rusko-čínském městě Charbin přezimovat, protože řeka Sungari předčasně zamrzla a oni se už nestačili vrátit několik set kilometrů do Chabarovska.“

Dáděnka se spokojeně usmívá, jako by to ona sama měla moc Sněhové královny měnit plány nebohých vojenských kapelníků. „Neztratili se, hlady neumřeli, naopak tam založili prosperující podniky jako pivovar a obchod s hudebními nástroji, kde zastupovali firmu Petrof.“

„O jaké době mluvíme?“

„O konci předminulého století. Vím ale dobře, že právě onen pivovar se stal v Charbinu centrem české komunity, která se rozrostla po ruské revoluci ještě o naše legionáře a kde přespal i příští prezident Masaryk, byť inkognito pod cizím jménem. Umíte si to představit, večírky až do rána, svoboda na konci světa, spojení jen železnicí anebo lodí, které se mohlo kdykoli přerušit. Až do jednatřicátého roku, kdy na Charbin zaútočili Japonci, ráj na zemi,“ pravila přesvědčeně Dáděnka a nalila si další slivovici.

Kdyby nevytáhla několik alb i krabici napěchovanou fotografiemi z oněch časů, neubránil bych se shovívavému úsměšku. Zažloutlé snímky na mě dýchly kouzlem herbářů, v nichž si i vyšisované barevné vůně a slisovaná živost tvarů zachovávají pod povrchem vybledlou vzpomínku. Překvapilo mě, jak lehce jsem prošel vroubkovanou brankou fotografií do jiného času. Momentky v nestřežené chvíli se vyskytly jenom výjimečně, převládalo pózování — na pláži, v zahradě, za plným stolem na verandě či před novotou svítícím domem. Oči dávno mrtvých aktérů vyzařovaly až vyzývavě spokojené nadšení z míst, kde by ho nikdo rozumný nehledal a neočekával.

Rodinné štěstí na konci světa. Charbin, rusko-čínsko-český železniční uzel Transsibiřské magistrály a Východočínské železnice, jak mě Dáděnka poučovala. Bublající kotlík národních temperamentů, pod který její předci přikládali svá podnikatelská polínka.

Způsob, jakým bábinka obracela tuhé listy alba, prokládané tenoučkým pergamenovým papírem, mě nabádal: pokud chci poznat její smýšlení a povahu, neměl bych tuhle více než stoletou, geneticky určující minulost podceňovat.

„Jak ale sám víte, nic není, jak se zdá,“ pravila Dáděnka vychytrale. „Podívejte se na tuhle fotografii mého dědečka Ferdinanda. Připadá vám jako někdo, koho by ovládaly vášně? Kdo by se nechal kýmkoli řídit? To on poroučel a raději by kohokoli zabil, než by si nechal vnutit cizí vůli.“

Koukal jsem na mírně rozkročeného šlachovitého chlapíka s rukama za zády před dřevěnou ohradou. Díval se do objektivu jinak než všichni ostatní. Podmračeně, temné stíny v jamkách očí, s takřka holou lebkou s bílými skráněmi a šedivějícím vousem; upřeně, vyzývavě i lhostejně: co mi je po vás!

„Zplodil tři přiznané děti, jedním z nich byl můj otec. A teď si prohlédněte fotografii jeho manželky Karoliny. Co jí říkáte? Usoužená matróna s důstojným kloboučkem.“

Ona paní si tolik jedovatosti nezasloužila. Měla pravda strašnou hučku a zatrpklé rysy, její pohled mi ale připadal vědoucí: co po mně ještě chcete víc?

Prarodiče Dáděnky, které nikdy neviděla, ale jejichž geny v ní číhají jako zbloudilí lapkové z Dálného východu. Macho a matróna v manželském svazku kdesi na konci světa.

„Dědeček Ferďáček si začal se sestřenicí své ženy, ta sebrala své dospívající děti a vyrazila lodí zpátky do Evropy. Řekl byste to do ní?“ obrátila další listy alba z jejich potupné cesty. Utkvěl mi snímek z Cejlonu, na němž seděla pod palmou vyhublá snědá holčička. Proč si vyfotili právě tohle bezejmenné děcko s hladovýma očima? Konečně se přestali okouzlovat jenom sami sebou? Nebo se jim zalíbil pohled na ještě bezmocnější existenci?

Láska

Stále nevím, co po mně Dáděnka vlastně chce. Co si představuje, že bych měl napsat. Jsem ale zvyklý, dokonce i vytrénovaný, v tom mě odhadla dobře. V posledních letech života otec už skoro nemluvil, jenom ukazoval. Četl jsem jeho přání, dozajista i myšlenky; neměl jich zase tolik a pohybovaly se v jediném bludném kruhu. Můj otec, o kterého jsem se v posledních letech staral, kterého jsem „dochoval“, jak uznale kvokaly vzdálené příbuzné na pohřbu, skutečně neměl myšlenek na rozdávání. Vlastně měl jednu jedinou a tou byla nesmrtelnost lásky. Pochopitelně se netýkala mé matky, ale její ošetřující lékařky doktorky Opařilové, psychiatričky, do které se, nevím proč, osudově zamiloval.

„Nevím proč“ není žádný můj cynický povzdech; kolikrát jsem se na tenhle otcův vztah vyptával! Nikdy mi jej neodvyprávěl, mám jenom jeho útržky, drobky na ubruse, jimiž se otec po zbytek svého života potajmu dojídal jako manou nebeskou.

V knihovně, mezi všemi drsnými i ušlechtilými romány, mám schovaný tátův revolver. Jde o neškodnou repliku, která ale může působit věrohodně. Kupříkladu v lesním šeru, když jej vytasím s běsným výrazem člověka, který je pro lásku schopen čehokoli. Takto mi tatínek v nechtěné chvilce slabosti vylíčil, jak si chtěl žárlivě vynutit lásku.

Nejde mi to z hlavy. Můj tak dlouho umírající otec, ta dlouhá kostra potažená plandavou kůží s jaterními skvrnami, jeho veliké hnědé oči, otupěle mírné, jako mívají krávy, vždy tak pokorný a vděčný pohled, s jakým sledoval mou starost o jeho tělesnou schránku, a přitom šílenec, který před vyděšenou tváří své vyvolené šermoval hlavní revolveru? Můj otec. Nemoc mi nepředal. Roztroušená skleróza prý není dědičná. Co mi teda předal? Trpělivost, snášenlivost, zbytečnou slušnost a především apriorní nedůvěru ke slovu láska. Umírající otec vyslovil to slovo nanejvýš třikrát; pokaždé jsem měl co dělat, abych nepraštil o zem s tím, co jsem měl v jeho umaštěné kuchyňce zrovna po ruce. Prostě měl pech, život se s ním ne že nemazlil, život ho podříznul a stáhl z kůže jako naivního králíka, co ve svém kotci spoléhá na lepší zítřky.

Básně

„Můj táta stejně jako jeho otec,“ pravila Dáděnka rozmarně, „nevěnoval svým dětem tu nejmenší pozornost. Po smrti své ženy mě naštěstí odložil u mých nebohých prarodičů. Nedovedete si představit většího spratka, než jsem byla já. Všechnu svou péči a opičí lásku, s níž vychovali jedinou dceru pro měšťansky zabezpečené manželství, přenesli na mě. Dědečkovi bylo tehdy něco málo přes čtyřicet a babičce osmatřicet, mohli by tedy možná zplodit další dítě, babička se ale zatvrdila. Dokonce se od smrti mé matky se svým mužem už nikdy nemilovala, jako by děda tragickou smrt jejich dcery nějak zavinil. Prostě hysterka. Sehrála jsem tedy roli jejich druhého dítěte,“ pokrčila stařenka drobnými ramínky jako falešně skromná herečka.

„Otec o mě projevil zájem, až když se podruhé oženil, jenomže to už mi táhlo na patnáct. Děda s babičkou mě tvrdě odmítli otci vydat a ten nenaléhal. Co by si také jeho nová žena počala se zpovykanou puberťačkou? Raději si pořídila s otcem vlastní dítě.“

„Zamluvili jsme, čím byl váš vitální otec.“

„Ano, velice vitální. Proč myslíte, že hledání vhodné macechy trvalo tak dlouho? A pokud myslíte vzdělání, otec maturoval ještě v Charbinu, studium dokončil tady. Stal se komerčním inženýrem, uměl pět světových jazyků, včetně čínštiny. Kromě toho hrál na housle, s nimiž i obchodoval, učil i překládal.“

„Prostě všestranný.“

„To jistě, všestranný. Nebyl ale zas všeho schopný, můj vitální tatínek,“ zasmála se neočekávaně. „Promiňte, můžete si to na chvilku vypnout?“

Sledovala mě pozorně, než červená kontrolka zhasla a já si diktafon uložil. Až pak se také rozložila ve svém starožitném ušáku a zavřela oči, jako by si vše nedořečené promítala na víčka.

V altánu se rozhostilo zdvořilé ticho. Letní sprška probudila vůně ze zanedbávaných keřů a květin. Kosáci a sýkorky zpívali jako o život. Z velké dálky duněl vlak.

„Já vlastně nevím, co po vás chci,“ ucedila Dáděnka mezi zuby takřka nesrozumitelně; až mi po chvilce došlo, že opravdu neví. Mlčeli jsme tedy společně jako lidé, co se při nějakých obskurních seancích musí chtě nechtě držet za ruce.

Se svým tátou jsem promlčel dlouhé hodiny. Mně to tenkrát nevadilo; otec podřimoval, já si četl, kdykoli jsem se ale pohnul, abych přiložil do kamen, dal o sobě vědět. Zavrzáním postele, heknutím, uprdnutím anebo jen hlasitějším vypouštěním dechu: vím o tobě, děkuji ti, že tu se mnou jsi. A zas ten jeho vděčný hovězí pohled! Kdybych byl na tom jako on, rozhodně bych se života tak umíněně nedržel. Jeho ale držela nad vodou nesmrtelná láska. K psychiatričce, která zas držela nad hladinou existence mou matku. Netuším, co si o tom všem doktorka Opařilová myslela. Míval jsem v posledních letech nutkání jí zavolat, promluvit si. Zároveň jsem si na své otázky dokázal odpovídat sám. Mám snad důvod se zajímat o detaily, když mi paní doktorka nepřijde pomoci otočit tátu, abych mu mohl utřít zadek? Že by mu mezitím stačila dát rozhřešení? Vím jediné: mladou psychiatričku vášnivé vzplanutí manžela její pacientky vyděsilo. Můj táta ale nebyl blázen, nemohla jej hospitalizovat na vedlejším oddělení. Kdo ví, co mezi nimi proběhlo. Buďto vůbec nic, anebo tak jedna noc, na které otec postavil celý svůj život, jako když obrátíte egyptskou pyramidu vzhůru nohama. Do konce života jí psal básně, které později ani neodesílal. Patrně věřil, že ona jeho básničky svým vnitřním zrakem čte i tak, protože k ní přicházejí uprostřed noci, kdy oba otevřou okno do zahrady a slova odplouvají na vlnách větru jako pampeliškové chmýří.

Kolem tvých úst

miláčku

začíná neznámá krajina

můj domov

bílý žár bílého slunce

ozařuje hrubozrnnou půdu oné zahrady

Na jejím širokém prostranství

probíhají dějiny světa

ale naše políbení

míří daleko za osudy vesmíru

Když jsem s tebou

úplně sám

jako bych přišel

po tisíci letech znovu domů

Když ke mně nakloníš svou tvář

spaluješ mě svou něhou

a rozsvěcíš do nové podoby

Můj drahý čaroději

pouhým otočením tvého vypínače

začínám existovat

pouhým odvrácením mizím

jako bych nikdy nebyl

Nač mi slávy a bohatství?

Hodiny stále odbíjejí půlnoc

dny světla jsou ztraceny

nikdo je nehledá

i když jsem tolikrát spatřil

věčné pahorky země

bez tebe se k nim nemohu vrátit

Dříve než uběhne přítomná chvíle

uběhne můj život

dříve než zvednu hlavu

budu k smrti povolán

a budu odsouzen po právu

nedokázal jsem milovat

Posera

Dáděnka stále mlčela s nepatrným úsměvem za zavřenýma očima. Bál jsem se na ni pohlédnout upřeněji, aby mě nepřistihla, jak ji okukuji jako prastaré kyvadlové hodiny, které náhle dotikaly.

„Mluvila jste o svém synovi. Chtěla jste, aby nad vašimi vzpomínkami dokázal přijmout i váš život.“

„Přijmout, ano, to říkáte hezky. Zní to jako svaté přijímání,“ ušklíbla se stařenka. „Můj život vůbec nebyl svatý, provedla jsem jistě hrozné věci, a vás tu mám proto, abych sama přišla na to, proč to tak muselo být.“

Nic jsem neříkal.

„Můj syn Bruno to možná ani číst nebude. Myslím, že už jako dítě mi nevěřil. Naposledy snad když jsem se po něm sápala pod peřinou a mručela, že jsem tygr, co ho sežere. Tehdy se strachy počůral, ale o pár let později jsem znovu a znovu narážela na jeho kritické pohledy, bylo to jako dívat se do nemilosrdného zrcadla. Bylo to vzdorné dítě, zlostné a nepředstavitelně namyšlené. Něco podědil, já jsem ale o sobě nikdy neměla tak vysoké mínění jako on. Někdy mě napadlo, jestli se v něm neprobudil můj charbinský dědeček Ferdinand. Kdybych věřila v převtělování, hned bych měla jasný důkaz. Stal se z něj nelítostný, tvrdý kluk, co by nikdy nepřiznal svou chybu.“

A vy snad ano? řekl jsem si v duchu.

Dáděnka po mně šlehla pohledem: „Ano, máte pravdu, sama se s tím potýkám.“

„Mohl bych jej taky navštívit,“ nadhodil jsem, a málem jsem přišel o hlavu. Ne že by mi ji stařenka byla schopná urazit, avšak její pohled byl ostřejší než samurajský meč.

„To byste mohl, kdyby měl zájem se s vámi bavit. V každém případě by to bylo to poslední, co byste pro mě udělal. Až se někdy pokusím synáčka kontaktovat, myslím, že vás jako prostředníka potřebovat nebudu, rozumíme si?“

Přikývl jsem a současně měl sto chutí z altánu okamžitě vypadnout a už se tu víckrát neukázat. Nesnáším agresivní intonace, je mi z nich doslova nevolno. Nemilosrdné zrcadlo! Ta bába se do něj po celý život nepodívala ani koutkem oka! Co mi je sakra do jejich famílie!? Moje taky nestála za nic a teď mám kydat hnůj z nějakých cizích chlívů?

Dáděnka sveřepě mlčela a já jsem se ke své hanbě ještě omluvil: „Promiňte, půjdu. Dneska nám to nevyšlo. Mějte se.“

Posera se rozloučil a odkráčel.

Smečka

Ještě jsem neřekl slovo o svém Riškovi. Jeho pošahaní rodiče mu dali jméno Richard, tak mu ale dneska nikdo neřekne. Riško, Riči, možná i Ríšo, protože pejsci raději slyší pochvalnější „š“ než dvojité „r“ v jednom slově. Pro mě je důležité, že ho přijali do smečky. Když ještě obcházely ty dotěrné báby ze sociálky, musel jsem se ovládat. Teď už je od nich konečně pokoj, nikdo se k nám nedobývá a Riško se mezitím naučil i mluvit. Mezi bulíky pořád ještě kňučí, vrčí a ňafá anebo leze při hře po čtyřech, spolu ale používáme lidskou řeč. Žádné vlčí dítě, jak na mě ječely ty báby, důležité jak hovno. Až přijde čas, naučím ho i číst a psát, o moc víc toho potřebovat nebude. Soudím tak podle sebe a nebudu sám, kdo to dneska takhle s dětmi dělá. Spoléhat se jenom sami na sebe; žádné školy, sociálky nebo policajty už brzy nikdo potřebovat nebude. Všude zuří malé války, jak správně říkal Píny, a každý se musí zabezpečit sám, aby ubránil své teritorium. Mám v tomhle před ostatními náskok. Brzy po tátově smrti jsem pochopil, že se musím zatvrdit, abych mohl přežít a nebyl na nikom závislý. Zbytek jsem se naučil od svých psů: být opatrný, nebýt důvěřivý a hlavně nebýt bázlivý. Bulteriéři se totiž skutečně nebojí vůbec ničeho, a jaký to jsou přitom citlivý a jemný zvířata.

Také Riško je pro mě šťastně hravé štěně. Moji bulíci jej milují stejně jako já. Nikdy by mu neublížili a naopak jej chrání ostražitěji než své mladé. Kdybyste viděli to klubko jejich těl, jak se plni radosti válí na trávníku anebo přes zimu u krbových kamen, propadli byste nad tou krásou dojetí. Vlčí dítě! Tohle do zblbnutí opakovala ta nejobtížnější bába ze sociálky. Jednou se pokusila pohladit mou Lízu, střežící chlapečka, a vzápětí vyjekla, protože současně zaslechla temný zavrčení a ucítila, jak jsem ji chňapl za zápěstí, abych zabránil nejhoršímu. Vyděšeně se mi podívala do očí a konečně pochopila, že jí hrozí skutečné nebezpečí. V každém případě už nikdy potom neotravovala.

Pravdou ale je, že Riška jiné malé děti vůbec nelákají, to jsem pochopil až na pískovišti v libeňském parku. Nikoho si nevšímal, hrál si sám, když mu ale starší chlapeček chtěl vzít hračku, vyrazil po něm, povalil ho a výstražně kousl do ruky. I když v puse nemá ostré jehličky štěněte, druhý chlapeček vřískal hrůzou jako pominutý.

K Riškovi jsem naštěstí přišel, až když mu bylo přes rok; nevím, jestli bych si uměl poradit s úplným nemluvnětem. Jeho rodiče provedli něco zcela nepochopitelného, ale já jsem si zakázal na to myslet — stejně jako na smrt svého otce. Předložil jsem tehdy nahého chlapečka své smečce, jeden po druhém jej očuchali a mezi sebou se domluvili, že si ho nechají. Naštěstí ho už dobře znali ze dvorka a zahrádky, ale kdyby jediný z nich nesouhlasil, nejspíš bych zase Riška zabalil a odnesl někam do dětského domova. Jak ale říkám: přijali ho. Stal se jedním z nich. Členem smečky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Libeňský román.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.