The Death’s Head Chess Club

Copyright © John Donoghue, 2015

Translation © Helena Hartlová, 2021

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2021

ISBN epub 978-80-7565-508-0

• 1.

Lotyšský gambit

1944
Koncentrační tábor Osvětim III – Monovice

Je pozdní odpoledne a v lágru je klid. Ostrý únorový vítr, další z dlouhého seznamu nepřátel, fičí od východu, proniká uličkami mezi dřevěnými baráky, čeká na návrat vězňů. Každý ví, že vítr v Osvětimi mluví svým vlastním jazykem. Nemluví o světě venku, o slunci osvětlujícím vzdálené hory ani o sněhu lehce se snášejícím na ulice měst. Mluví jen o tom, čeho je svědkem uvnitř elektrického oplocení, kterým je tábor obehnán, o hladu a strádání, o samotě uprostřed masy těch, kdo tu žijí, a o smrti. Světlo obloukových lamp protíná šero, zaplavuje apelplac nepřirozeným jasem, vytváří ostré stíny mezi kůly plotu okolo tábora. Tábor má hlad. Hlad je další nepřítel, všudypřítomný, tíživý a hlodající, pronikavá prázdnota na dně každého z žaludků, s níž nic nezmůže ranní příděl chleba ani polední řídká polévka.

Dalším nepřítelem je únava, tábor ale nemůže odpočívat. Je třeba mít se neustále na pozoru, aby snad nedošlo k porušení pravidel – pravidel, která jsou nepsaná, nezjistitelná, nevyzpytatelná, pravidel, která se tvoří za chodu, pravidel, jejichž jediným účelem je zmnožit příležitosti k utrpení. Každé pravidlo bez rozdílu, ať už psané nebo nepsané, známé nebo neznámé, je dalším nepřítelem: lágr je ve válce a jediným měřítkem vítězství každého vězně je, že se mu nějak podařilo přežít další den.

Obersturmführer SS[1] Paul Meissner hledí z tepla své kanceláře v budově komandatury do tábora, hrnek kávy v ruce. Káva je kvalitní, žádná náhražka, jakou dostávají vojáci na frontě, protože služba v koncentračním táboře je úmorná a pro Říši nepostradatelná. Meissner zvedá hrnek k ústům a vychutnává syté aroma. Je to chvíle klidu. Zvedá pohled k obloze: obzor mu zakrývají ocelově šedé mraky. Noha ho bolí. To je jasné znamení – v noci přijde sníh, o tom není pochyb.

Meissner je vysoký, i na Němce. Vlasy má tmavé, ale oči třpytivě modré, až znepokojivě. Coby příslušník Waffen-SS je v táboře výjimkou, jeho límec nezdobí emblém umrlčí lebky člena strážní služby Totenkopfverbände,[2] ale stříbrný znak dvojitého blesku na černém podkladu. Při chůzi zřetelně kulhá – dárek na rozloučenou od ruského tankisty. Je to vyznamenání: jen málokdo z tábora viděl frontu zblízka. Teď tráví dny v Sekci I, jako přímý podřízený komandanta tábora. Jeho povinnosti se týkají dohledu na řadu satelitních pracovních táborů, které pod Osvětim spadají, zejména starý Zwangsarbeitslager für Juden, Fürstengrube a Blechhammer a další, ještě vzdálenější. Velí personálu z řad SS, dva jeho podřízení s hodností Scharführera se svými týmy pro něj připravují každodenní rozpisy mužů a jejich přesunů a odvádějí při tom skvělou práci.

Největší noční můrou je pro Meissnera fabrika IG Farben, spletitý průmyslový komplex Buna, kvůli němuž byl monovický pracovní tábor postaven. Výroba syntetického paliva a kaučuku z okolních uhelných polí má pro válečné úsilí zásadní význam, jenže jeho výstavba je celé měsíce ve skluzu; továrna zatím nevyrobila jedinou kapku benzinu, jediný gram kaučuku. Ticho je bez varování přerušeno. Táborový orchestr[3] začal hrát ráznou pochodovou píseň. Meissner pátrá v paměti po jejím názvu, ale nemůže ho vylovit. Pohlédne na hodinky. Kam jen se ten den poděl?

Pár minut poté začínají vězni vcházet do tábora, jejich den v továrně je u konce. Absurdnost té scény je skoro až komická: zubožené trosky mužů ve špinavých modře pruhovaných mundúrech pochodují do rytmu veselé melodie, kterou orchestr vyhrává. Někteří kápové[4] svoje muže dokonce přinutili ke zpěvu. Vězni jdou rovnou na apelplac, kde se řadí do zástupů po pěti. Ti, kdo přišli jako první, při čekání pořádně promrznou. Vězňů je víc než deset tisíc a chvíli potrvá, než se všichni shromáždí, aby se mohlo začít s jejich sčítáním.

Mezi vězni je i nedávný přírůstek z Francie. Zatím ještě nemá onen utrápený prázdný pohled koncentráčníka, a přestože zhubl a uniforma na něm visí, jeho zdravotní stav je pořád dobrý. Míval jméno, to ovšem bylo v jiném životě, v životě, který dával smysl přesahující každodenní zápas o holé přežití. Jmenoval se Emil Clément a byl hodinář. Teď se z něj stal pouhý Häftling[5] číslo 163291.

V očích Říše se Emil provinil zločinem, který nelze prominout: je Žid.

Na apelplac se snáší ticho. Začíná sčítání. Vězni musí stát v pozoru a nevšímat si mrazivého chladu, který se jim zakusuje do vyzáblých končetin. Tábor čeká, sevřený otupělou úzkostí. Pokud součty nebudou sedět, počítání bude muset začít znovu od začátku. Dnes večer se to ale nestane. Rapportführer[6] je spokojený a oni mohou jít. Dalo by se očekávat, že si všichni hlasitě oddechnou, ale ne – vězni se jen přesunou od jednoho martyria k dalšímu. Plýtvat energií na úlevné výdechy si nemohou dovolit.

Emil dopadá na pryčnu. Obvykle pracuje celý den v nástrojové dílně, kde vyrábí drobné mechanické součástky k opravě mnoha technických zařízení, která měří a řídí procesy, jež jsou životní mízou továrny Buna, podobně jako je kdysi vyráběl pro jemné hodinové strojky. Dnes ale nešel proud, a tak ho přeřadili k pracovnímu komandu, které vykládalo pytle s cementem z železničních vagonů a nosilo je do skladu. V životě nebyl tak utahaný; bolí ho každý sval a každá šlacha v těle a nohy má sedřené do krve od nepadnoucích vězeňských dřeváků, takže dokonce i nepřetržité kručení v žaludku ustoupilo do pozadí.

O pryčnu se dělí s dalším Francouzem, Yvesem. Do Osvětimi přijeli stejným transportem z mezinárodního internačního tábora v Drancy, přesto se ale neznali, dokud jim nepřidělili společnou pryčnu. Nejdřív to Emilovi připadalo nechutné, když si představil, že bude sdílet kavalec s jiným, neznámým mužem. Teď ví, že je to štěstí: jedině tam je mu teplo. Vytvořilo se mezi nimi pevné přátelství, starají se o sebe navzájem. Pokud se jednomu z nich poštěstí opatřit nějaké jídlo – nejvzácnější zboží v táboře – rozdělí se o ně, ne jako ostatní vězni z jejich bloku. Emil si všiml, že většina z nich si jídlo nechá pro sebe; jejich životy se staly naprosto podřadnými a oni nesnesou pomyšlení, že by se měli o cokoli dělit. Toto samotářství je zdrojem jejich slabosti a současně dává moc těm, kdo jim velí. Osvětim je tábor, který lidi staví proti sobě.

Yves se šplhá na pryčnu. Ta jejich je až nahoře. „Posuň se,“ říká. Emil se s úpěním pokouší přimět své znavené údy k poslušnosti. Yves se zašklebí. „Já měl dobrý den.“ Strká cosi směrem k Emilovi. Je to kus hrubozrnného černého chleba. „Jeden z Poláků nechal na zemi povalovat vlněné sako. Když se nikdo nedíval, šlojznul jsem ho.“ Šlojznout znamená ve slangu tábora ukrást. Vězni jsou nuceni to dělat, pokud chtějí přežít. A podle absurdních pravidel Osvětimi jsou tyto drobné krádež na jedné straně podporovány, současně ale přísně trestány, pokud je zloděj dopaden. „Propašoval jsem ho pod kazajkou.“

Oblečení má velikou cenu, je ale riskantní. Bylo by obtížné udržet jeho vlastnictví v tajnosti delší dobu: proto je lepší ho vyměnit. V umývárně v koutě tábora nejvíc vzdáleném od ubikací esesmanů vzkvétá obchod. Jakmile je po nástupu ohlášen rozchod, denně tam spěchají stovky vězňů, někteří prodat, jiní koupit. Je to trh kupujících, protože každý žaludek je prázdný, a měnou lágru je chléb. Ti, jejichž pohled je zkřehlý hladem, se v chaotickém ruchu směnného obchodu dají snadno přesvědčit k prodeji za nejnižší cenu. Lžíce a nože: všichni vězni je potřebují, tábor jim je ale nepřiděluje. Musejí si je koupit. Právě tady se vyměňují i další předměty, které se některým vězňům podařilo šlojznout.

„Co jsi s ním udělal?“ ptá se Emil.

„Prodal jsem ho staršímu z bloku 16. Dostal jsem za něj dva příděly chleba.“ To je férová cena. Žvýkají chleba mlčky, vychutnávají každé sousto, přestože si bolestně uvědomují, že každý druhý vězeň v jejich baráku trpí hlady. Nikdo je nevyruší. Takový mezi vězni panuje kodex. Všichni by se v jejich situaci zachovali stejně.

Brzy nastává večerka, světla zhasnou a tábor se ukládá k neklidnému spánku; už za několik málo hodin začíná lopota nanovo.

Yves je vděčný, že ho dali do dvojice s Emilem. Je to mírný, kultivovaný člověk. Donekonečna si spolu povídají o Francii před válkou. Yvese také zajímá Emilova vášeň pro šachy.

„Vysvětli mi ještě jednou, jak je to s tím lotyšským gambitem,“ zašeptá tiše do tmy.

1 Přehled hodností SS je uveden v příloze.

2 Jednotky SS se dělily na všeobecné neboli Allgemeine-SS, bojové neboli Waffen-SS a oddíly strážní služby v koncentračních táborech Totenkopfverbände neboli jednotky umrlčích hlav. Tento znak nosili jejich příslušníci na pravé klopě.

3 V hlavním osvětimském táboře byl orchestr složený z vězňů založen začátkem roku 1941. Následně vznikly další také v Březince a Monovicích. Orchestr hrál denně při odchodu vězňů z tábora a znovu při jejich návratu. Podle jednoho svědectví měl orchestr hrát „při všech oficiálních příležitostech – při promluvách velitele tábora, při transportech a při popravách. Sloužil také pro rozptýlení příslušníků SS a vězňů na marodkách.“ Nejproslulejší byl ženský orchestr v Březince. Vedla ho slavná hudebnice Alma Roseová, která roku 1944 v Osvětimi zahynula.

4 SS využívali vybrané vězně, tzv. prominenty, aby tábory vedli za ně. Zpravidla to byli Němci poslaní do koncentračního tábora pro kriminální nebo politické trestné činy. Ältesten neboli starší dohlíželi na ubytovací prostory, kápové řídili pracovní čety neboli komanda. Pokud měli kápové své spoluvězně pod kontrolou, získávali privilegia. Aby si tito prominenti své privilegované postavení udrželi, jednali často s děsivou brutalitou: existuje bezpočet svědectví o tom, že vězně za nepatrné či smyšlené přestupky ubili k smrti.

5 Heftlink, vězeň.

6 Poddůstojník SS zodpovědný za sčítání při nástupu.

• 2.

Holandská obrana

1962
Grandhotel Krasnapolsky, Amsterodam

Rozhovor se blíží ke konci. A přesto reportér, starý rutinér, který ví, jak ze svých hostů vyždímat to nejlepší i to nejhorší, onu otázku zatím nepoložil. Teď ji konečně vytáhl, s obratností eskamotéra: „Většina z našich posluchačů by ráda slyšela něco o období, které jste strávil v Osvětimi.“

Muž sedící proti němu poupravil polohu svého vyčouhlého těla v křesle a povzdechl si. Pohlédl na magnetofon, jako by doufal, že by se jeho cívky mohly přestat otáčet. Zase ta otázka; zase to tvrdé dupnutí na brzdu, nutící běh jeho života k prudkému zastavení. Osvětim: stále ho všude provází, ještě teď, po bezmála dvaceti letech. Přinášet o těch hrůzách svědectví je povinnost, ale povinnost nelehká. Nečekal, že ho s tím budou konfrontovat i tady. Zvedl hlavu a pohlédl na svého trýznitele. Jeho úzké oči měly temně šedou barvu, jako obloha hrozící deštěm. Byly to oči působící dojmem, že se dívají za objekt své pozornosti, k hloubkám a tajemstvím, jež by měla zůstat skryta.

Reportér potlačil zachvění. Vnímal ticho, které se mezi nimi rozhostilo, a cítil nutnost ho přerušit. „Vaše nechuť o tom mluvit je, samozřejmě, naprosto pochopitelná…“

„Nechuť?“ To slovo zaznělo ostře, jako by byl muž přistižen při nepravdě. „Ne, to ani ne. Nejde ani tak o nechuť, spíš o to, že nevím, co bych měl říkat. Už toho bylo řečeno tolik, že nezbývá mnoho, co na téma Osvětimi ještě vykládat. Je to složité. Kam to povede, když o tom začnu? A samozřejmě na mě někde vzadu v hlavě dotírá otázka, co po mně skutečně chcete.“ Mužovy dlouhé, štíhlé prsty podvědomě sevřely opěrky křesla. „Chcete vědět, jak to skutečně vypadalo ve vyhlazovacím táboře, nebo chcete slyšet šokující příběhy o tom, co musel člověk dělat, aby přežil?“

Reportér věděl, že by si jeho posluchači nepřáli, aby působil necitlivě. Změnil směr. „Ve své knize jste napsal, že nevěříte, že kterýkoli Němec, který prožil válku, mohl zůstat neposkvrněný tím, co se v táborech smrti dělo. Kolektivní vina, dalo by se říct. Skutečně tomu věříte – že byli všichni Němci vinni? Že neexistovali žádní dobří Němci?“

Otázka nevyvolala kýženou odpověď. Muž sklonil hlavu a rukou si pročísl řídnoucí vlasy.

Reportér cítil potřebu trochu ho postrčit. „Mijnheer Clément?“

„Připadá mi, jako by po mně všichni chtěli, abych celý zbytek života strávil hledáním nějakého dobrého Němce. Proč? Aby se mohl omluvit? Omluva neexistuje. Chcete dobrého Němce? Můžu vám říct, že já žádného nepotkal. Ani jednoho.“ Poslední slova Clément pronesl pomalu a zřetelně.

Reportér vycítil, že to není všechno, a naléhal: „Ve své knize jste se o tom nezmínil, není ale pravda, že to byl Němec, kdo zachránil život vaší ženě?“

Clément věnoval tazateli ostrý pohled. „Ano, to je pravda, svým způsobem. V knize jsem to neuvedl, protože jsem psal o tom, co jsem zažil já, ne ona. Povím vám ale, co se s ní stalo, kdyby pro nic jiného, tak abych mýtus dobrého Němce vyvrátil jednou provždy.“ Jeho hlas teď zněl drsně a napjatě, jako by měl potíže ho ovládnout. Než pokračoval, napil se trochu vody.

„Tábor jsme oba přežili, ani jeden z nás ale nevěděl o tom, že ten druhý žije. Trvalo celé měsíce, než jsem ji našel. Na její registrační kartě z Osvětimi stálo, že zemřela – ‚Zastřelena při pokusu o útěk‘, což byl obvyklý eufemismus pro smrt umučením. Ona ale nebyla mrtvá; byla v Rakousku, v Mauthausenu. V nemocnici. Dostala spálu. Kdyby nebyla tak zesláblá…“ Zadrhl se mu hlas a on si odkašlal, aby ho uvolnil. „Měla jen jediné přání, požádat mě o odpuštění. ‚Jaké odpuštění?‘ ptal jsem se. ‚Tobě není co odpouštět. Jsi bez viny.‘ Ona na tom ale trvala a kousek po kousku mi vypověděla, co musela dělat, aby přežila.

Život jí zachránil útržek papíru. Ano, obyčejný kousek papíru. Takový, co mohl použít kdokoli, z řady důvodů – pro nákupní seznam, poznámku, omluvu, připomenutí dluhu, schůzku – kulička, která ji zlehka cvrnkla do zátylku a dopadla na zem. Věděla, že musela přijít od jednoho z dozorců. Zakryla ji nohou a krátce se rozhlédla ve snaze zjistit, kdo ji mohl hodit. Poblíž stáli dva esesmani – mohl to být jeden, nebo druhý. Sehnula se pro ni a požádala o dovolení odejít na latrínu. Stála tam dvě slova: Máš hlad?

Byl to Němec, jeden z dozorců. Ano, zachránil jí život, ale za cenu její důstojnosti a sebeúcty. Zachránil jí život, bylo by ale lepší, kdyby to neudělal, jelikož měla za to, že zrazuje nejen mě, ale i památku našich dětí. Jak by si mohla zasloužit život, když oni zemřeli? Stejně jako já a kdokoli z těch, kdo přežili, ani ona nedokázala odolat instinktu, který jí velel zvolit život, také si ale nedokázala odpustit, že mu podlehla.“ Clément se zavrtěl v křesle, naklonil se dopředu a zamířil ukazovákem na druhého muže, jako by ho chtěl napomenout. Jeho hlas přešel do tvrdého, nahořklého tónu. „Ptáte se mě, jestli to byl dobrý Němec –? Tedy, pokud je dobré využívat bezbranné, ty, kdo nemají nic, ty, kdo přišli o naději, potom byl dobrý. Ale podle mého soudu to od něj byla ohavnost.“

Emil Clément se pomalou chůzí vracel z grandhotelu Krasnapolsky, z rušného náměstí Dam do svého skromnějšího hotelu u kanálu Singel. Nebylo to daleko. Z pokoje měl výhled na můstek s cyklisty – působili dojmem, jako by se přes něj vznášeli, snově, osobitým způsobem typickým pro obyvatele Amsterodamu.

Emilovi vrtala hlavou reportérova úpornost. Tohle nečekal. Něco jiného by bylo, kdyby byl známý politik nebo bavič; jenže byl jen hráč šachu, nic víc. Cítil neklid. Možná se neměl vracet rovnou do hotelu. Zůstal stát u recepce, ztracený v úvahách.

„Mohu pro vás něco udělat, mijnheer Clément? Přejete si klíč od pokoje?“

Emil pohlédl na muže za recepčním pultem, zavalitého šedesátníka. „Ano, možná pro mě něco udělat můžete. Nevíte o nějakém místě, kam si lidé chodí zahrát šachy? Myslím třeba nějaké náměstí nebo park.“

Muž se usmál. „Samozřejmě. Měl byste zajít na Leidseplein. Tam si docela jistě zahrajete. Je to kus cesty, ale z Damu můžete jet tramvají; je to snadné.“

Clément zavrtěl hlavou. „Díky. Půjdu pěšky. Trocha čerstvého vzduchu mi prospěje.“

Lijsbeth Pietersenová kráčela pozlacenými chodbami hotelu Krasnapolsky tak rychle, jak jí to důstojnost a vysoké podpatky dovolovaly. V ruce držela list papíru, který byl důležitý, velmi důležitý: měl potenciál zmařit mezipásmový turnaj Světové šachové federace – který měl začít za dva dny – ještě před prvním tahem na šachovnici. Lijsbeth brala svou práci vážně. Mezipásmový turnaj byl důležitý: ti nejlepší z něj postoupí do turnaje kandidátů a odtud na mistrovství světa.

U dveří místnosti přidělené hlavnímu rozhodčímu turnaje se zastavila, aby se uklidnila, než na ně zaklepe. Muž v tmavém obleku nečinně postával u okna a sledoval lidi přecházející sem tam po náměstí. Když vešla, otočil se.

„Slečno Pietersenová,“ řekl s náznakem úsměvu. „Čemu za to potěšení vděčím tentokrát?“

S naléhavou pečlivostí umístila list papíru na psací stůl, který stál mezi nimi, a uhladila ho na jeho leštěné desce. „Vím, že jste tohle už viděl, mijnheer Berghuisi,“ řekla, hlas napjatý potlačovanou zlostí. „Ráda bych znala důvod, proč jste necítil potřebu mne o té věci informovat, a také co s tím zamýšlíte udělat.“

Harry Berghuis si z náprsní kapsy saka vytáhl brýle. V uplynulém týdnu začala být Lijsbeth Pietersenová poněkud otravná. To on byl hlavním rozhodčím turnaje; ona byla pouhou administrátorkou, což byla skutečnost, s jejímž pochopením měla zjevně jisté potíže. Posadil se za stůl a vzal papír do ruky.

Byla to kopie rozlosování prvního kola turnaje. Pohlédl na list a vzápětí ho nechal klesnout zpátky na desku stolu.

„Nechápu, co vás tolik rozčílilo,“ řekl. „A pokud jde o to, co ‚s tím zamýšlím udělat‘ – nezamýšlím udělat nic. Partie se odehrají v souladu s rozlosováním, jako vždy.“

Věnovala mu pohled, který vypovídal hodně o jejím názoru na jeho inteligenci. Vzala do ruky tužku a zakroužkovala dvě jména. „Podívejte se.“

Podíval se znovu a udiveně zakroutil hlavou. „Co?“

„V prvním kole budou proti sobě hrát Emil Clément a Wilhelm Schweninger.“

„Víte, slečno Pietersenová, skutečně si budete muset osvojit jasnější způsob vyjadřování. Tohle nedává žádný smysl.“

„Emil Clément je soutěžící z Izraele. Byl v Osvětimi. O svých zážitcích napsal knihu, která se stala bestsellerem. V té knize tvrdí, že neexistuje žádný dobrý Němec.“

„A Schweninger je Němec.“ Věnoval jí přezíravý pohled. „No a co?“

„Schweninger není jen tak obyčejný Němec. Za války pracoval na jejich ministerstvu propagandy.“

Berghuis si povzdechl. „No a?“

Lijsbeth našpulila rty. Copak je Berghuis skutečně tak natvrdlý? „Aby mohl pracovat na ministerstvu propagandy, musel být členem nacistické strany.“ Popošla o krok ke stolu, opřela se prsty o jeho desku a naklonila se k němu. „Vyjadřuji se teď dost jasně?“

Berghuisovi se její tón nelíbil. Cítil, jak mu do obličeje stoupá horko, zvedl ruku k límci a povolil si ho v naději, že to bude chápáno jako důvod, proč na to, co mu právě řekla, nereaguje hned. „V té partaji byly spousty Němců,“ oponoval jí. „Byl snad usvědčen z válečných zločinů?“

„Na tom nesejde, jestli byl nebo nebyl usvědčen. Pokud to zjistí tisk, novináři budou mít žně.“

Berghuis papír znovu zvedl, jako by na něj tím pohledem mohlo ze stránky vyskočit řešení. „Zatraceně,“ pronesl tiše. „Co navrhujete?“

„Jediná možnost je losování zopakovat a dohlédnout na to, aby se ti dva vůbec nepotkali, pokud k tomu nedojde ve finále.“

„Ne.“ Berghuis zavrtěl hlavou. „To nemůžeme udělat. Všem soutěžícím už odešlo oznámení.“

„Můžeme jim říct, že došlo k chybě a losování se musí zopakovat.“

„K jaké chybě? Losovalo se za přítomnosti alespoň dvaceti lidí.“

Lijsbeth nedokázala odolat: „Teď možná chápete, proč jste měl zjišťování informací o soutěžících svěřit mně. Při té práci jde o víc než o sestavení medailonků pro tisk o šťastném rodinném životě.“

Berghuis sklonil hlavu. „Ano, dobrá,“ uznal. „To teď ale není důležité. Musíme vymyslet, co s tím. Pokud uděláme nové rozlosování, někdo za tím dozajista vytuší podraz a tisk se na to vrhne tím spíš. Ne, musíme se s tím smířit a modlit se za malý zázrak.“

„Myslíte nedělat nic a doufat, že si nikdo nedá dvě a dvě dohromady?“ Lijsbeth odměnila svého šéfa blahosklonným úsměvem. Bylo to drobné vítězství, ale uspokojivé. „No, jistě víte, co děláte. Vy jste tady šéf.“

Ve svých padesáti letech byl Emil Clément vysoký a štíhlý, s tmavými, ustupujícími vlasy a nakrátko zastřiženými vousy, které mu zakrývaly spodní část obličeje. Sešel po schodech od hotelu a zvedl si límec kabátu. Přestože byl duben, od Severního moře foukal studený vítr a nesl s sebou dešťové přeháňky – trochu jiné počasí, než na jaké si teď zvykl.

Vydal se podél kanálu na jih a došel skoro až tam, kde končil. Hledal Leidsestraat, a když ulici našel, zabočil doprava – ještě mu zbývalo přejít přes tři kanály a bude na místě. Ucukl, když mu tvář pokropily dešťové kapky. Na obloze se hromadily temné mraky: začal pochybovat, že se najde někdo tak potrhlý, aby v tomhle počasí hrál na náměstí šachy. Než došel k východnímu okraji Leidsepleinu, pršelo už vydatně. Náměstí bylo skutečně liduprázdné, až na pár otrlých jedinců, kteří přes ně přebíhali. Další lidé zápasili s deštníky nebo se uchýlili do zádveří obchodů. Zapadl do nejbližší kavárny.

Barman utíral pult hadrem, který pamatoval lepší časy. „Nog regent het?“

„Omlouvám se,“ řekl Emil anglicky. „Nemluvím holandsky. Mluvíte francouzsky nebo německy?“

Barman se usmál: „Ja, Ich kann gut Deutsch sprechen.“

Emil si objednal kávu a prohodil: „Bylo mi řečeno, že bych si tady někde mohl zahrát šachy.“

Barman ukázal palcem směrem k salonku v zadní části kavárny. „Nějaká ta partie se nejspíš zrovna hraje tamhle vzadu. Jsou to ale štamgasti, upozorňuju, tak si možná chvíli počkáte, než na vás dojde řada.“

Káva přistála na baru a Emil vylovil pár mincí. „To nevadí,“ řekl. „Stačí mi, když se budu dívat.“

• 3.

Polské zahájení

Listopad 1943
Oświęcim, Německem obsazené Slezsko

Vlak z Krakova zahalený oblaky páry se sténáním zabrzdil u nádraží městečka Oświęcim. SS Obersturmführer Paul Meissner otevřel dveře svého vagonu a vyhlédl na nástupiště. Někdo by tam na něj měl čekat.

Přednosta stanice už se chystal vložit píšťalku do úst a vyslat vlak na další cestu, když si všiml důstojníka SS kulhajícího směrem k němu. „Okamžik, prosím,“ vykřikl důstojník. Píšťalka poklesla. „Velmi bych ocenil, kdyby mi někdo vyložil z vlaku zavazadla.“

Vidět tady důstojníka SS nebylo nic mimořádného, chodili mezi táborem a nádražím v jednom kuse, ve většině případů nesnesitelní a obtížní. Jenže v držení těla tohoto důstojníka, v tom, jak stál a ztěžka se opíral o hůl, vycítil přednosta náznak pokory a jeho pohledu neunikl ani Železný kříž na náprsní kapse.

„Samozřejmě,“ řekl. „Hned se o to postarám. Neposadíte se u mě v kanceláři?“

Téměř o hodinu později do přednostovy kanceláře dorazil Rottenführer se zahanbeným výrazem ve tváři, secvakl podpatky a postavil se do pozoru. To, co Meissner spatřil, na něj neudělalo nejlepší dojem: zbytky jídla na blůze, špičky límce stočené vzhůru.

„Hauptsturmführer Hahn se poroučí, pane. Mám vás dopravit do důstojnických ubikací.“

Meissner dlouhou chvíli nepromluvil. „Vaše jméno, Rottenführere?“

„Eidenmüller, pane.“

„Tak tedy, Eidenmüllere, něco vám povím – ve Waffen-SS byste neobstál ani deset minut. Na muže, který nedbá o svůj vzhled, není spoleh. Příště vás chci vidět v čisté a vyžehlené blůze, je to jasné?“

Muž stál rovně jako pravítko. „Ano, pane.“

„Dobrá. Teď seberte mou bagáž a dostaňte mě odtud.“

Ernst Eidenmüller byl u SS bezmála dva roky. Zkraje probíhal jeho postup nižšími hodnostmi mimořádně dobře. Byl jako kočka, pokaždé dopadl na nohy – kamarádi mu přezdívali „Midas“: všechno, čeho se dotkl, jako by se měnilo ve zlato. Tehdy o svůj vzhled ještě dbal.

V červnu 1940, v době, kdy týdeníky po celém Německu ukazovaly Hitlera na obchůzce právě obsazenou Paříží, se Eidenmüller ke svým spoluobčanům nadšeně oslavujícím v ulicích nepřipojil: seděl v Lipsku v policejní cele, jelikož se u něj našel kradený bicykl. Jeho tvrzení, že je nevinný, mu nebylo nic platné: žalujícím byl jakýsi bezvýznamný stranický funkcionář. Rok poté byl obviněn z účasti na černém obchodu. Nic se neprokázalo, ale vzhledem k předchozímu odsouzení stačilo jediné slůvko od místního velitele gestapa, pošeptané do soudcova ucha, aby byl odsouzen k osmnácti měsícům u pracovního praporu. Připravoval se na těžké časy: každý věděl, jak tvrdý může být život mezi partami na stavbách silnic; skončil ale u zemědělské brigády.

Jeho otec byl luteránský farář, přísný muž, z jehož sféry vlivu se už před časem s radostí vymanil; kdysi dal ale svému synovi jednu dobrou radu: „Existují tři věci, kterým nesmíš nikdy dovolit, aby tě ovládly: ženy, peníze a nacisti, hlavně nacisti.“ S ženami problém nikdy neměl: ženy, které se mu líbily, zjevně nikdy nebyly těmi, které měly zájem s ním zůstat. Pokud šlo o peníze, Eidenmüller jich nikdy neměl dost na to, aby ho mohly ovládat. Měl zálibu v hazardu. Závislý byl ale spíš na vzrušení ze sázení a nikdy si nelámal hlavu s tím, jestli vyhraje nebo prohraje. Takže zbývali nacisti.

Armáda po kriminálnících ve svých řadách netoužila, ať byl jejich přečin sebebezvýznamnější, u SS to ovšem bylo něco jiného, pokud se rekrut mohl prokázat nezpochybnitelným árijským původem. Začátkem roku 1942 dostali všichni muži z jeho kasáren rozkaz shromáždit se v jídelně na přednášku. Se svou řečí už tam na ně čekal náborový důstojník SS: „Zdraví mladí muži německé krve, Führer vás volá k plnění povinností…“ V tomto duchu do nich hučel skoro hodinu. Důstojníkova slova na ně neudělala valný dojem, dokud nedodal, že z toho sálu nikdo neodejde, dokud se do řad SS nepřihlásí – prvních deset získá nejlepší umístění. Bylo jasné, že není úniku, a tak Eidenmüller pokrčil rameny a vystoupil z řady. Spolu s dalšími devíti ho přidělili k Totenkopfverbände a poslali na výcvik do Dachau; zbylých padesát odvedli k Waffen-SS.

Eidenmüller si brzy uvědomil, že měl štěstí: život ve výcvikových kasárnách SS nebyl zrovna růžový, nebyl ale ani vyčerpávající. Muži se nudili, měli v kapse peníze a Eidenmüller si uměl poradit. Stal se tím, kdo vždycky ví, jak obstarat ty spousty drobností, které život v kasárnách ulehčí. Nepotřeboval slídit, vyzvídat nebo si psát seznamy, měl zkrátka nos.

Byl jmenován velitelem družstva. Na své muže nemusel nikdy řvát. Jelikož měl dar vždycky jim zajistit, co potřebovali, snažili se mu zavděčit – alespoň většinou. Na konci výcviku bylo jeho povýšení oficiálně potvrzeno a Rottenführer Eidenmüller byl vyslán na východ.

V Osvětimi se z něj stal řidič zajišťující zásobování léky. Z železničního depa v Krakově vyzvedával zdravotnické potřeby určené pro příslušníky SS v táboře, a pokud bylo třeba, rozvážel je po satelitních táborech. Léků pro civilisty byl nedostatek a on se v táboře skamarádil s jedním z lékárníků a fungoval potom jako spojka s lékárnou v Krakově. Službu měl lehkou a brzy začal obstarávat všemožné pochůzky pro důstojníky a vyšší poddůstojníky. Vyzvedal, převážel, doručoval. Svým pohodovým vystupováním a neomylným nosem si získával přátele na vysokých místech. Dokonce i komandant Höss ho jednou poslal vyzvednout balíčky ze skladiště v Březince a doručit je na jakousi adresu poblíž konečné železniční stanice v Podgórze. Po několika měsících ho povýšili na Scharführera a otevíralo se mu stále více dveří.

Když koncem léta 1943 dorazil Obersturmführer Morgen, věděl Eidenmüller, že jeho spanilá jízda skončila. Tohle nebyl obyčejný důstojník SS, ale důstojník kriminální policie, vyslaný, aby v táboře vyšetřil korupci. Nařídil šťáru v poddůstojnických ubikacích. Eidenmüllerova skříňka byla napěchovaná mýdlem a tubami zubní pasty. Jeho vysvětlení, jak se k němu dostaly, bylo šmahem odmítnuto.

Narychlo byl svolán soud SS, s velícím důstojníkem tábora Osvětim I Sturmbannführerem Liebehenschelem coby jeho předsedou a Morgenem coby žalobcem.

Liebehenschel měl to dopoledne za sebou už dva jiné případy. Jeden z poddůstojníků, kterého předvedli, měl ve skříňce více než tucet drahých plnicích per. Tvrdil, že je sbírá, že je to jeho koníček. Zjevně byla rozkradena z majetku zabaveného Židům při jejich příjezdu do Osvětimi, ale – ptal se Liebehenschel žalobce – je tohle natolik důležité, aby si to vyžádalo slyšení před soudem? Rozhodl, že muž má být kázeňsky potrestán svým velícím důstojníkem, bez dalších důsledků. V dalším případu byla u poddůstojníka objevena cizí měna. To bylo závažnější. Degradovali ho a poslali na východní frontu.

Potom přišel na řadu Eidenmüller. Liebehenschel měl co dělat, aby se „podezřelým předmětům“ nalezeným u poddůstojníka nesmál.

„Mýdlo, Herr Obersturmführere?“ ptal se Morgena. „Podezřelé? Skutečně?“

Žalobce se napřímil v celé své výšce. „Samozřejmě, Herr Sturmbannführere,“ odpověděl hlasem vyjadřujícím údiv, že to musí vysvětlovat. „Takové množství rozhodně nemohl mít pro vlastní spotřebu. Jde o jasný důkaz černého trhu, což je zcela nepřípustné, jak se jistě shodneme. Krom toho šlo o druh mýdla, jaké užívají ženy a…,“ – věnoval Eidenmüllerovi jízlivý pohled – „homosexuálové.“ Eidenmüller sebou trhl. Tohle byl jeho konec.

Liebehenschel se obrátil přímo na něj. „Důkazy proti vám jsou dost pádné, Scharführere. Můžete něco říct na svou obhajobu?“

„Prosím za prominutí, pane. To mýdlo nebylo pro mě. Bylo pro moje děvče.“

„Vaše děvče? Jen jedno?“ Důstojník byl v pokušení na obžalovaného mrknout. Liebehenschel se nedokázal přimět, aby někoho poslal na východní frontu za držení parfémovaných mýdel, rozhodl ale, že má být Eidenmüller degradován a přeřazen na práci, při níž nebude vystavován dalšímu pokušení.

Když si Eidenmüller později balil výstroj a vracel se do kasáren řadových vojáků, kdosi mu řekl: „Ber to z tý lepší stránky – aspoň tě neposlali bojovat s těma bolševickýma sviněma.“ To byla sice pravda, Eidenmüller se ale nemohl zbavit ozvěny otcova jízlivého hlasu, o němž doufal, že ho už nikdy neuslyší: „…hlavně nacisti“. Parchant jeden samolibý – zase měl pravdu.

„Hajzlové podělaný,“ zamumlal si řidič pro sebe.

„Co jste to říkal?“ ozval se ostře důstojník z vedlejšího sedadla.

„Nic, pane. Jen jsem uvažoval nahlas, nic víc. Omlouvám se, pane.“ Eidenmüller nespouštěl oči ze silnice před sebou, jeho polohlasná nadávka ale důstojníka zjevně probrala k životu.

„Kam přesně mě vezete?“

„Do Stammlageru, pane. Tam jsou ubytovaní důstojníci. Očekávají vás,“ dodal.

„Měli mě očekávat před hodinou.“

„Ano, pane. Omlouvám se, pane.“

„Čistě pro zajímavost, Rottenführere, proč jste pro mě přijel tak pozdě? Měl jste přes oběd nějaké dostaveníčko?“

Řidič zrudl. „Ne, pane. Není dost aut, pane. S tím jsou věčně problémy, pane. Když je v Březince velká Aktion, dostávají přednost.“

„A byla dnes dopoledne v Březince velká Aktion?“

„Pokud vím, tak ne, pane. Nedostatek náhradních dílů, tak mi to bylo řečeno dneska. Však ale uvidíte sám, pane, až budete na místě, jak žijeme z ruky do huby. Ve většině věcí má přednost armáda a my musíme opravovat a poradit si, jak nejlíp umíme.“ Když důstojník neodpověděl, řidič pokračoval: „Kdybych to nechal na nich, pane, čekal byste doteďka. Scharführer, co má auta na starosti, mi náhodou dlužil službičku, jestli mi rozumíte. Stačilo ztratit slůvko a tohle auto bylo najednou k mání. Stálo mě to ovšem nějaký ten balíček cigaret.“

Meissner nepůsobil dojmem, že ho řidič tím vysvětlením přesvědčil, nic víc ale neřekl. Jízda do hlavního tábora netrvala dlouho a ubytování důstojníka příjemně překvapilo: bylo daleko prostornější a lépe vybavené, než na co byl zvyklý. Přidělili mu také vojenského sluhu, malého muže s oholenou hlavou. Na sobě měl modře pruhovanou volnou vězeňskou uniformu s fialovým trojúhelníkem na prsou.[7]

Mužíček vytáhl zavazadla z auta a vedl ho do nevelké společenské místnosti.

„S vaším svolením bych vám teď vybalil, pane.“

„Jak se jmenujete?“

„Oberhauser, pane, v táboře je ale běžné používat moje číslo. Slyším na 672.“

„Jste Němec.“

„Ano, pane. Z Elsdorfu.“

„Opravdu? Já sám jsem z Kolína. Jak je ten svět malý, viďte?“

„Ano, pane.“

„Proč vás sem poslali, Oberhausere? Politická činnost?“

„Ne, pane.“

„Nejste Žid?“

„Ne, pane. Jsem svědek Jehovův.“

„Svědek Jehovův? Netušil jsem, že jsou tak nebezpeční.“

„Ani já ne, pane. Smím teď pokračovat?“

„Jistě, prosím.“

Hodinu nato se znovu objevil Eidenmüller, tentokrát v čisté uniformě. „Sturmbannführer Liebehenschel se poroučí, pane. Nechává se ptát, jestli by se vám hodilo přijít teď za ním do kanceláře.“

Komandantova kancelář byla prostorná, zcela v ní ale chyběly jakékoli osobní předměty, jako by ji její obyvatel získal teprve nedávno. Meissner se postavil do pozoru a vztyčil pravou paži k pozdravu. „Heil Hitler.“

Pozdrav byl opětován bez zvláštní horlivosti, Sturmbannführer Liebehenschel mu podal pravici. „Vítejte v Osvětimi, Meissnere. Posaďte se, prosím. Chci vám říct, jak jsem rád, že vás tady mám. Dobré důstojníky potřebuji jako sůl.“

„Promiňte, že se o tom zmiňuji, pane, v mém rozkazu ale stojí, že se mám hlásit u Obersturmbannführera Hösse.“

„Obersturmbannführera povolali zpátky do Berlína. Jmenovali ho zástupcem Gruppenführera Glückse na Inspektorátu koncentračních táborů. Nahradil jsem ho, s okamžitou platností.“ Sturmbannführer odstrčil židli a vstal. „Ale zapomínám na dobré mravy. Když dovolíte, nabídnu vám kávu.“

Kávu jim ze stříbrem zdobené konvice nalil další vězeň s fialovým trojúhelníkem. Komandant nevzal vězňovu přítomnost na vědomí, po jeho odchodu ale řekl: „Svědci Jehovovi. Poddůstojníci jim říkají ‚biblomolové‘. Používáme je jako sluhy. Co jiného si s nimi člověk může počít? Mohli by odtud odejít klidně zítra, stačí, aby podepsali Gottläubig. Nechceme po nich, aby tomu věřili – jen aby podepsali ten zatracený formulář s prohlášením, že jsou bez náboženské víry.“

„Je jich tu hodně?“

„Ne. Snad pár stovek. Naprostá většina vězňů jsou Židi.“

„Je nějaký zvláštní důvod, proč je používáte jako sluhy?“

„No, v první řadě jsou dobří árijci, ale mám-li být upřímný, hlavně jsou v táboře jediní, u nichž máme jistotu, že nekradou jako straky.“ Zasmál se. „Myslím to vážně, Meissnere. Dám vám dobrou radu, nejlepší, jakou můžete dostat. Nenechávejte nikde ležet nic, k čemu by se mohl dostat některý z vězňů. Na vteřinu se otočíte zády a je to pryč, to vám můžu slíbit.“

Komandant zvedl ze stolu desky a otevřel je. Působil na Meissnera příjemným dojmem. „Jste mladší, než jsem předpokládal, Meissnere – čekal jsem ostříleného veterána. Četl jsem záznamy o vaší dosavadní službě. Velice působivé. Píše se tam, že jste docela sám a s poškozenou samohybnou houfnicí zničil tři ruské tanky.“

Teď bylo na Meissnerovi, aby se usmál. „Bylo to trochu jinak. Nebyl jsem docela sám, houfnice nebyla poškozená a třetí té čtyřiatřicítku ve skutečnosti zneškodnil jeden z našich tigerů, který se do akce vložil přesně v tu správnou chvíli. Nebýt jeho, už bych vám to tady dneska nevyprávěl.“

„Ale stejně, dostal jste za to Železný kříž.“

„A taky tohle –“ Meissner zvedl hůl.

Komandant složku zavřel. „Skromnost. To mám u mužů rád. Myslím, že sem dobře zapadnete, Meissnere. Popravdě jsem přesvědčen, že mám pro někoho s vaší zjevnou houževnatostí dokonalý úkol.“

„A sice?“

„Potřebuji, aby se někdo postaral o dohled nad satelitními tábory. Nejde o jejich každodenní chod – na to jsou příliš rozptýlené – máme ale neustálé problémy s osazenstvem a dopravou; ve skutečnosti je to zatracená noční můra, zlý sen, před kterým se usilovně snažíme zavírat oči. Ještě před pár měsíci jsme měli starosti hlavně s navýšením kapacity v Březince, to už se ale vyřešilo – Březinka šlape hladce jako švýcarské dráhy. Teď mám rozkaz zvýšit zbrojní výrobu, což znamená, že musíme vymáčknout víc z pracovních táborů.“ Liebehenschel vstal a pokynul Meissnerovi, aby ho následoval k mapě na zdi. Poklepal ukazovákem na jedno místo. „Největší problémy máme tady – IG Farben Werke. Je to Himmlerův oblíbený projekt a jsme s ním celé měsíce ve skluzu. Potřebuju tam lidi, co tu židovskou chamraď naučí tvrdě makat. A to je přesně úkol pro vás. Potřebuju někoho, kdo je odhodlaný jít za svým cílem, kdo se nebude ohlížet na ego a hysterické výlevy svých kolegů – někoho, kdo ten úkol dotáhne do konce. Tohle má nejvyšší prioritu a vy máte mou plnou podporu. Co tomu říkáte?“

Meissnerova odpověď byla okamžitá. „Říkám ano, přirozeně.“

„Výborně. Pokud si budete počínat jen zpola tak zdatně, jak podle mého mínění dokážete, do příštího léta je z vás Hauptsturmführer – na to máte mé slovo.“

7 O postavení vězňů v táboře vypovídaly barevné nášivky ve tvaru trojúhelníku na blůze: zelená byla vyhrazena kriminálníkům, červená politickým vězňům, většinou komunistům, růžová homosexuálům, fialová svědkům Jehovovým a – až do druhé poloviny roku 1944 – červený trojúhelník přes žlutý coby náhražkové vyobrazení Davidovy hvězdy Židům.

• 4.

Obrana Benoni

1962
Amsterodam

Při návratu čekal na Emila v hotelové přihrádce vzkaz. Hned pochopil, co vězelo za reportérovou otázkou.

Bude hrát proti Schweningerovi.

S vyhledáním slečny Pietersenové v Krasnapolském počkal Emil do rána. Chápe ho, řekla mu, ale pravidla jsou pravidla. Pokud chce na mistrovství hrát, musí proti Schweningerovi nastoupit. Trval na tom, že chce mluvit s Berghuisem. Do kanceláře hlavního rozhodčího ho zavedla s lehkým úsměvem plným sebeuspokojení.

„Mijnheer Clément,“ řekl Berghuis úlisně, „souhlasím s vámi, že jde o nanejvýš nepříjemnou situaci, nemůžeme ale měnit pravidla jen proto, že spolu dva soutěžící mají osobní problémy. Jen považte, jaký by tím vznikl precedent. Ne, obávám se, že musíte partii podstoupit, nebo vzdát.“

Dřív než mu mohl Emil odpovědět, vpadla do kanceláře turnaje čtvrtá osoba. Zrzavý muž s nadváhou se na okamžik zastavil ve dveřích, aby popadl dech, vyčítavý pohled upřený na Berghuise. O tom, že zuří, nebylo pochyb.

„Pustil jste si ráno rádio?“

„Ne.“ Berghuis vrhl znepokojený pohled ke své asistentce, ta ale nespouštěla oči z Emila. Berghuis nervózně polkl. „Proč?“

„Piet de Woert zpovídal v té své kulturní show Clémenta. Ptal se ho, jestli pořád trvá na tom, že nejsou žádní dobří Němci. Řekl nejen, že na tom trvá, uvedl taky důvody. Taková nehoráznost!“

Lijsbeth Pietersenová sledovala, jak se jí přímo před očima odvíjí pohroma. Jak tam tak stála bez hnutí, ústa stažená v toporném úsměvu, cítila povinnost zasáhnout. „Herr Schweningere, smím vám představit monsieur Clémenta?“ Její slova měla podobný účinek, jako když auto jedoucí plnou rychlostí přeletí přes okraj útesu: zdálo se, že zůstala tiše viset ve vzduchu, zatímco osoby v místnosti se usilovně snažily pochopit, co se stalo.

Emil se vzpamatoval jako první. Obrátil se na Němce jeho vlastním jazykem. „Nehoráznost, říkáte, Herr Schweningere? Pokud považujete svobodu slova za nehoráznost, potom máte asi pravdu – v tom případě to byla nehoráznost. Od někoho jako vy by mě to ostatně nemělo překvapit.“ Zavrtěl hlavou. „Chci vám ale říct, co je skutečná nehoráznost. Zavraždit miliony lidí, jejichž jediným zločinem bylo, že se narodili jako Židé, což platí i pro mou matku a moje děti. Tohle považuji za nehoráznost já, Herr Schweningere.“

„Možná by –“ Ale Lijsbeth Pietersenová se dál nedostala.

„Jak se opovažujete?“ vykřikl Schweninger, otočil se na podpatku, vyřítil se z místnosti a práskl za sebou dveřmi.

Rozhodčí, administrátorka a Emil Clément se na sebe podívali. „No, řekl bych, že to mohlo dopadnout i hůř,“ poznamenal Berhuis.

„Jak?“ vrtěla hlavou Lijsbeth. „Jak by to mohlo dopadnout ještě hůř?“

„Před dvaceti lety nás mohl nechat poslat do koncentráku,“ odpověděl Emil jízlivě.

Berghuis nedokázal skrýt podráždění. „Mohl byste, prosím, přestat říkat takové věci?“

Emil se k němu otočil čelem. „Proč? Protože je to pravda?“

„Ne. Protože máme rok 1962. Pokud vám to ještě nikdo neřekl, válka skončila. Je čas jít dál.“

Jedině Lijsbeth Pietersenová zůstala klidná. „Důležité je, co s tou situací uděláme. Mijnheer Clémente, máte v úmyslu ze soutěže odstoupit?“

V Emilovi se cosi zlomilo: ještě před pár minutami neměl k odchodu daleko. „Rozhodně ne. Budu s ním hrát a pokořím ho. A dobře mu tak.“

Emil spěchal zpátky na Leidseplein, razil si cestu mezi nakupujícími a úředníky, nikoho a nic přitom neviděl a nezpomalil, dokud celý bez dechu nedorazil do kavárny.

Barman ho poznal a usmál se. „Dobré jitro, mijnheer. Kávu?“

„Ne. Něco silnějšího. Koňak.“ Barman pohlédl na hodiny, neřekl ale nic. „Našel by se tu někdo, kdo by měl chuť takhle po ránu si se mnou zahrát?“ zeptal se Emil, sotva znovu popadl dech.

„Hádám, že ano. A mimochodem – věděl jste, že se ve městě zrovna koná velký šachový turnaj? Ráno toho bylo plné rádio.“

Emil zdvihl brandy a vypil ji jediným douškem. „Ano, věděl.“

V salonku už byla jedna šachovnice připravená ke hře. Seděl u ní postarší muž a čekal.

„Smím?“ zeptal se Emil. Stařec přikývl, sebral černého a bílého pěšce a natáhl obě ruce před sebe, aby si Emil vybral. „Pokud nemáte nic proti,“ řekl Emil, „rád bych hrál černými.“

„Vůbec ne.“ Stařec otočil desku bílými kameny k sobě. Posunul dámského pěšce o dvě pole vpřed.

Místo aby táhl, zavřel Emil oči a ruce nechal klesnout do klína, jako by se modlil. Chvíli zůstal bez hnutí. „Omlouvám se,“ řekl, když oči znovu otevřel. „Můj malý rituál, který musím provést před každou hrou.“ Táhl královským jezdcem a umístil ho před střelce.

Stařec okamžitě přesunul střelcova pěšce na dámském křídle o dvě pole vpřed. Emil odpověděl stejným tahem. Stařec gambit ignoroval a posunul svého prvního pěšce o jedno pole vpřed. Emil táhl jezdcovým pěšcem na dámském křídle o dvě pole vpřed. Stařec mu ho sebral.

„Jestli smím něco říct,“ ozval se muž, „tohle je velice neobvyklá obrana. Nemyslím, že bych ji kdy viděl.“

„Ne,“ odpověděl Emil. „Jmenuje se obrana Benoni. Benoni znamená ‚Syn smutku‘.“

• 5.

Hra dámským pěšcem

Leden 1944
Solahütte, Společenský klub SS, Německem obsazené Slezsko

Navzdory chladu se Meissnerovi zatím příliš nechtělo opustit verandu a jít do sálu na večeři: chtěl si dopřát pár chvil o samotě a doplnit si drobný postřeh do deníku. Ostatní důstojníci na tenhle klub SS neustále pěli chválu a vykládali, jak dokonale se v něm člověk uklidní po všech starostech a stresu služby v táboře, on ho ale navštívil poprvé. Nepřeháněli. Klub stál na úbočí, nabízel velkolepý výhled na okolní kopce a lesy a byl tu božský klid; alespoň do té doby, než někdo po pár skleničkách nevyhnutelně sedne k pianu nebo harmonice a začne se ozývat zpěv. Přeneslo ho to do šťastnějších dnů před válkou. Byly tu dokonce i ženy, Aufseherinnen SS, dozorkyně z ženských a rodinných táborů. Meissner se pro sebe usmál. Dost se kolem něj točily: Železný kříž působil jako magnet. Zajímalo by ho, jestli by stejné nadšení projevovaly i nad jeho dřevěnou nohou. Naposledy potáhl z cigarety, obloukem ji odhodil a šel dovnitř.

Večeře byla v Solahütte neformální, přisedl si ke stolu, kde už seděl monovický Lagerführer Vinzenz Schottl a jeden z lékařů SS Erich Weber. K jejich údivu se u nich zastavil komandant, nedávno povýšený na Obersturmbannführera. Když si vytáhl židli, všichni vstali, Liebehenschel ale trval na tom, že mají odložit formality. „Pánové, prosím. Tady jsme v SS, mezi svými, že?“

Při večeři je obsluhovaly zástupy polských číšníků v bělostných kazajkách. Jedlo se z porcelánového servisu Königliche, sklenice byly z českého křišťálu. Po jídle se podávaly doutníky a koňak.

Uvolněný Paul Meissner vyfoukl pruh šedého kouře, vstřebával mimořádnou chuť. „Odkud pro všechno na světě jsou?“ zeptal se.

„Z Havany, řekl bych,“ odpověděl Weber, jehož otec působil v diplomatických službách. „Přes Portugalsko a Španělsko.“

„Jedna z výsad služby u Totenkopfverbände,“ vložil se do hovoru Schottl. „Přece se nám musí nějak vynahradit, co jsme tady nuceni snášet.“

Meissner podobné poznámky už párkrát slyšel. Tentokrát se ohradil. „Musím říct, že mně přijde zdejší život vcelku nenáročný, v porovnání s ruskou frontou.“

„Pro vás možná,“ řekl Weber, odklepl doutník a popel nechal spadnout na podlahu. Věnoval Paulovi povýšený úsměv. „Moje úkoly jsou nejspíš malinko… náročnější než ty vaše.“

Paulu Meissnerovi se hluboko do paměti vtiskly hodiny strávené v polní nemocnici: špína, krev, bolest a křik, a všudypřítomný hluk střelby. „Skutečně? Jste chirurg, nemýlím se?“ Doktor přikývl na souhlas. „Můžete mi říct,“ pokračoval Meissner, „kdy naposledy jste někoho operoval pod palbou?“

Weber zrudl a střelil po muži z Waffen-SS zlostným pohledem.

Komandant zasáhl: „Pánové, prosím. Vyvarujme se zde ostrých slov. Každý z nás koná své povinnosti, různými způsoby, jak se to od nás žádá. Při tom můžeme zůstat, ne? Obersturmführer Meissner tady není dlouho. Přivyknout zdejším způsobům chvíli trvá, zvlášť po útrapách fronty.“ Vstal a chopil se skleničky. „Nemohu s vámi zůstat tak dlouho, jak bych si přál, než ale půjdu, navrhuji přípitek.“ Zacinkal o svou skleničku stříbrnou lžičkou. Důstojníci u všech stolů vstali a pozvedli sklenice. „Na Führera.“ Obrátil ji do sebe.

Když pak procházel okolo Meissnera, položil mladšímu důstojníkovi ruku na rameno. „Můžete na slovíčko, než půjdu?“

Komandant na svého podřízeného počkal v sousedním prázdném baru.

„Omlouvám se, pane, jestli jsem…“ Meissner trhl hlavou směrem k jídelně.

Omluva byla odbyta mávnutím ruky. „Tohle? Tím se netrapte. Weber je nadutý osel. Ne, Meissnere, jen jsem vám chtěl říct, že jste se řízení pracovních táborů ujal teprve před pár měsíci, a já přesto už dnes vidím zlepšení, ke kterému v jejich výkonnosti došlo. Dobrá práce.“

Po tváři mladšího důstojníka se mihl úlevný úsměv. „Děkuji vám, pane. To rád slyším.“

Komandant zašátral v kapse blůzy a vytáhl nějaký papír. „Je tu ještě jedna věc.“ Podal ho podřízenému. „Mezi vaše povinnosti vedoucího Sekce I spadá také zodpovědnost za morálku. Tohle mi přišlo v pátek.“ Ukázal na písemnost v Meissnerových rukou. „Je to direktiva od samotného Reichsführera SS, klade důraz na důležitost morálky a nařizuje její zlepšení. Je toho názoru, že by se důstojníci SS měli aktivně zajímat o vyšší kulturu.“ Odmlčel se. Vojenský sluha mu donesl kabát a čepici. „Takže, nenaznačuji, že bychom měli zacházet příliš daleko a snažit se vzbudit u nich zájem o operu nebo něco v tom smyslu,“ pokračoval a přehodil si plášť přes ramena, „něco ale udělat musíme, abychom ukázali, že nařízení bereme vážně. Svěřuji to do vašich schopných rukou.“

Meissner kulhal zpátky do jídelny. Cestou si rozkaz přečetl. Vrátil se na svou židli. „Hele,“ řekl a pohlédl na své sousedy. „Mrzí mě, jestli jsem… tedy… jestli jsem předtím řekl něco nevhodného.“

Schottl ho důrazně poplácal po zádech. „Zapomeňte na to. Časem do toho vniknete. Co to máte?“ zeptal se a ukázal na lejstro v Meissnerově ruce.

„Otravná WVHA.“[8]

„Oč jde?“

„Vypadá to, že Reichsführerovi SS dělá těžkou hlavu morálka v táborech. Máme rozkaz ji zlepšit… Já mám rozkaz ji zlepšit – přinejmenším v Osvětimi.“

„Jak?“

„Nejspíš kulturou, jak to tak vypadá. Všichni musíme žít kulturněji. A já jsem ten, kdo to má zařídit.“

Schottla to rozesmálo. „A vy jste si myslel, jaké tu nemáme leháro, co? Tohle vás naučí.“

Meissner se neubránil rozpačitému úsměvu. „Touché. Ale pokud byste snad, jeden nebo druhý, měli nějaký nápad, rád si ho poslechnu.“

„Já bych jeden měl,“ ozval se Weber. „Co takhle šachový klub? Napadlo mě to už před časem. Já sám hraju, nikdy jsem se ale nezeptal, jestli hraje ještě někdo další.“

Meissner byl na pochybách: měl na mysli spíš pěvecký sbor nebo něco v tom smyslu. Zpěv byl konečně tady v klubu hodně oblíbený, jak se zdálo. Obrátil se na Schottla. „Co myslíte vy?“

„No, šachy rozhodně kulturní jsou, o tom není pochyb.“

„Vy hrajete?“ zeptal se Weber.

Schottl pokrčil rameny, ale řekl: „Jasně. A kdo ne?“

Meissner na něj zatlačil: „Myslíte ale, že by se to ujalo?“

Weber už se pro svůj nápad začal zapalovat. „Jo, jo. Čím víc o tom přemýšlím, tím to vidím líp. Důstojníci, co už hrají,“ – ukázal na sebe a na Schottla, – „si můžou vzít pod křídla ty, co to neumí, a ukázat jim, jak na to. Mohly by se do toho zapojit i nižší šarže. To by přece byla skvělá věc pro pozvednutí morálky – důstojníci by svoje muže líp poznali, no ne?“ Položil se do židle a lokl si koňaku. „Co by mohlo být lepší než šachy? Nevynalezl je Němec?“

V pondělí ráno byl Meissner ve své kanceláři už v sedm. Eidenmüller přišel ještě dřív, na kamnech už bublala konvice s kávou. Meissner záhy po svém příjezdu vycítil, že pro něj bude užitečné mít Rottenführera nablízku, a nemýlil se: vždycky si uměl poradit, dokázal vykouzlit cokoli, co bylo jinak obtížné, ne-li přímo nemožné získat.

Meissner se s podřízeným přivítal slovy: „Co si myslíte o možnosti zřídit tady šachový klub, Eidenmüllere?“

Rottenführer zachoval kamennou tvář. „Co prosím, tady, pane? V kanceláři?“

„Ne, vy pitomče. Myslím šachový klub v táboře, pro všechny SS.“

„Pro důstojníky i mužstvo, pane?“

„Ano. Pro všechny vojáky.“

Eidenmüller chvíli přemýšlel, než odpověděl: „No, řekl bych, že přijde na to, pane.“

„Přijde na to? Na co?“

„Na to, jestli by se smělo trochu sázet, pane.“

„Trochu sázet?“

„Ano, pane. Kdyby si vojáci směli na hry něco málo vsadit, vím jistě, že by byli všema deseti pro. Pokud by to nešlo, nejspíš by je to moc nenadchlo, abych byl upřímný.“

Meissner potlačil úsměv. „Účelem není přihrát vám další příležitost k pochybným kšeftům, ale zlepšit kulturní život v táboře.“

Eidenmüller se dál tvářil netečně. „Jistě, pane.“

„Takže, abychom si to ujasnili – pokud povolím sázky na hry, podle vás bude šachový klub oblíbený?“

„Velmi oblíbený, pane.“

„A kdo přesně by tuhle sázkovou kancelář řídil?“

„Možná bych o pár lidech věděl, tu i onde, pane. Mohl bych se poptat – s vaším svolením, samozřejmě.“

Meissner jen zabručel a posadil se.

Eidenmüller zvedl konvici s kávou, naplnil šálek po okraj a postavil ho důstojníkovi na stůl. Otočil se k odchodu.

Už byl ve dveřích, když ho Meissner zavolal zpátky.

„Když už se budete poptávat, Eidenmüllere, zjistěte, kolik šachových sad se tu dá najít, ano?“

Eidenmüller se usmál. „Bude mi potěšením, pane.“

8 Wirtschafts und Verwaltungshauptamt, Hlavní ekonomicko-administrativní kancelář SS, pod níž spadal také Inspektorát koncentračních táborů.

• 6.

Zugzwang, nevýhoda tahu

Úterý, 11. ledna 1944
Osvětim II – Březinka

Je noc a vlak zastavil uprostřed lesa. Přinejmenším tisíc lidí, které nacpali do patnácti dobytčích vagonů, s obavami čeká. Kromě větru kvílejícího mezi stromy a mrazivého deště, který v náporech dopadá na stěny, nejsou slyšet žádné další zvuky. V každém z vagonů se lidé tisknou k sobě, aby se trochu zahřáli, protože stěny z dřevěných latí je před pronikavým chladem nijak nechrání.

Když se vlak znovu rozjede, ještě je tma. Pravidelný rachot kol, který jim dělá trvalou společnost už bezmála týden, znovu téměř každého ukolébá k trhanému spánku.

Méně než půl hodiny nato vlak zastavuje naposled.

Jasná světla útočí na otupělé smysly cestujících dokonce i skrz dřevěné postranice vagonů. S rachotem, který na ty uvnitř působí jako výbuch, se otevírají dveře a z nepřirozené záře venku přichází drsný, zlostný štěkot rozkazů vyřvávaných na lidi, kteří jim nerozumí.

Za otevřenými dveřmi je dlouhé betonové nástupiště. Cestující jsou hnáni ven a dál od vlaku. Všechna zavazadla musí zůstat ležet tam, kam dopadla. Teď svoje trýznitele vidí: temné postavy v šedých vojenských uniformách SS.

V jednom z vagonů se cosi zadrhlo. Ruka se natahuje po další osobě – starším muži – a hrubě škubne. Muž ztěžka dopadá na beton, nejistě se zvedá. Zřejmě má zlomenou ruku. Jeden z uniformovaných mužů s klidem vytahuje revolver a přikládá ho starci k hlavě. Ozývá se výstřel. Žena vyjekne. Její křik zní jako zbavený těla, jako nářek plačky přicházející ze tmy za světlomety. Tělo je z nástupiště skopnuto pod vlak.

Jako by se tím lidé probrali z transu. Za křiku „Raus! Raus!“ se zbylí cestující o překot hrnou z vagonů s vědomím, že na tom závisí jejich život.

Na nástupišti se jeden z důstojníků SS ptá: „Wer kann Deutch sprechen? Mluví někdo německy?“ Emil zdráhavě zvedá ruku. „Pojďte se mnou.“ Zavedou ho k místu, kde stojí několik dalších důstojníků, zjevně netrpělivých, jako by v chladném ránu čekali na autobus, který má zpoždění. Přichází několik dalších vězňů. Každému z nich je řečeno, že má jít s jedním z důstojníků a tlumočit jeho rozkazy.

Muži si mají stoupnout na jednu stranu a ženy na druhou. Esesmani oddělují staré lidi a děti. Emil má obavy o své dva chlapce, důstojník mu ale říká, ať si nedělá starosti: dospělí schopní práce půjdou do pracovního tábora a děti budou poslány do rodinného tábora, kde o ně budou pečovat ti, kdo jsou na manuální práci moc staří. Říká to s unaveným klikem člověka, který tohle ujištění dává už posté.

Zní to normálně, pravdivě. Je to ovšem první z mnoha lží v téhle zemi lhářů. „Rodina“ je slovo, které nacisté znesvětili natolik, že zcela ztratilo svůj původní význam. V Osvětimi slovo „rodina“ znamená smrt.

S pomocí Emilova tlumočení důstojník třídí muže způsobilé k práci. Věk? Nějaké zvláštní dovednosti? Zdá se, že nejvíc potřebují naplnit kvótu tělesně zdatných dělníků. Ti, kdo umí něco víc, představují cosi jako bonus. Emil má štěstí. Umí německy a je zručný hodinář. Emil vidí, že jeho žena Rosa dostává pokyn postavit se k ženám vybraným na práci. Jejich děti Louis a Marcel stojí se svou babičkou nalevo.

Všude teď vládne ticho. Jeden výstřel stačil potlačit jakýkoli odpor, alespoň do chvíle, než jedna z žen zahlédne svoje děti a vybíhá za nimi z řady.

Jediná rána pažbou pušky ji sráží k zemi.

„Děvka jedna pitomá,“ utrousí jeden z důstojníků, zatímco se otřesená žena škrábe na nohy a otírá si krev, která jí stéká po tváři. Potom esesman řekne: „Tak fajn, nechte ji – ať jde s nima.“

Levý zástup je odváděn pryč a ztrácí se ve chřtánu mlžné tmy obklopující prostor osvětlený obloukovými lampami.

Emil svým dětem naznačí ústy tiché: „Au revoir. Poslouchejte babičku.“

Neví, že už je nikdy neuvidí.

Yves musí Emilem zatřást, aby ho probudil. Křičel ze spaní. Teď se dal do zoufalého pláče. „Moje děti, moje děti,“ naříká.

Yves se ho snaží zklidnit. Pokud se Emil neztiší, noční dozorce ho nahlásí a Blockältester ho nechá potrestat za rušení nočního klidu.

„Moji nádherní chlapečkové…,“ naříká Emil. „Nemám ani jejich fotku. Nemůžu si vybavit, jak vypadají.“

• 7.

Elohim a Síla úsudku

1962
Grandhotel Krasnapolsky, Amsterodam

V pátek dopoledne byl mezipásmový turnaj Světové šachové federace oficiálně zahájen, poté proběhl slavnostní oběd.

Kolovaly četné zvěsti, že se německý velmistr na svou úvodní hru proti Izraelci nedostaví. Během narychlo svolané tiskové konference reagoval Harry Berghuis na všechny dotazy k této věci větou: „Na odpověď si všichni budeme muset počkat.“

Ve zcela vyklizeném obrovském tanečním sále s velkolepým vysokým skleněným stropem byly rozestaveny řady stolů, u každého z nich stály dvě židle a na desce šachovnice a šachové hodiny. Hlouček rozhodčích postával proti vchodu v atmosféře napjatého očekávání, než soutěžící zaujmou svá místa.

Všechny pohledy se upíraly ke stolu číslo sedm, kde měla proběhnout hra mezi Clémentem a Schweningerem. Chodba před vstupem do sálu byla našlapaná reportéry a fotografy. Takový zájem o šachový turnaj projevoval tisk jen vzácně.

Wilhelm Schweninger se tlačil davem, razil si cestu vahou své mohutné postavy. Na křikem položenou otázku: „Takže vy tedy ze soutěže neodstoupíte?“ reagoval halasným: „Ovšemže ne! Za koho mě máte? – Za zbabělce? Nemám strach ani z něho, ani z těch nesmyslů, co žvaní.“

Emil našel ve své hotelové přihrádce telegram od svého nakladatele a několik vzkazů od novinářů žádajících o rozhovor. Na nic z toho nereagoval; plně se soustředil na hru, kterou měl před sebou. Na rozdíl od Schweningera se rozhodl pro méně nápadný příchod, prošel hotelovými kuchyněmi a těsně před stanoveným časem se objevil ve služebních vchodu do sálu.

V určenou hodinu se dveře do sálu pevně zavřely: další soutěžící už by nebyli vpuštěni. Mezi novináři na chodbě to vyvolalo rozruch. Usoudili, že se Izraelec neukázal. V sále bylo napětí ještě větší, když oba hráči v centru vší pozornosti zaujali svá místa, beze slova vzájemného pozdravu. Rozhodčí natáhla paže s černým pěšcem v jedné ruce a bílým v druhé. Clément s pohrdavým zavrtěním hlavou naznačil, že má volit Němec.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Šachy se smrtí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.