LOVEC

Jack Heath

KALIBR

Přeložila Šárka Kadlecová

HUNTER

Copyright © 2019 by Jack Heath

All rights reserved.

Translation © Šárka Kadlecová, 2021

ISBN 978-80-242-7485-0

Mé rodině

S dolarem v ruce stojím na rohu, brouku,

s dolarem v ruce stojím na rohu, kotě,

s dolarem v ruce stojím na rohu,

stojím tu a čekám na Račího Muže.

Brouku,

kotě,

mé

– Lidová píseň z období Americké občanské války

KAPITOLA 1

Co má hrdlo a nemá hlavu?

Když vás bude chtít Charlie Warnerová vidět mrtvé, nejdřív vám ukradne boty.

Sama ne. Po celém Houstonu má lidi.

Jedním z nich je James Tyrrell, zavalitý chlápek s brýlemi jako dna od láhve a jizvou na paži tam, kde míval vytetované číslo 88. Tajný kód bílých rasistů – osmé písmeno abecedy je H. To 88 znamená Heil Hitler. „Nejsem žádnej nácek,“ slyšel jsem ho jednou tvrdit, „ale když chceš přežít huntsvillskej lágr, musíš s někým táhnout za jeden provaz.“

Policejní pistolí na otvírání zámků si Tyrrell odemkne vaše vchodové dveře a v síťce na vlasy a s latexovými rukavicemi na rukou půjde do vaší ložnice. Tam vám sebere vaše nejdražší boty. Obvykle černé, ale rozhodně lakované – takové, jaké byste si asi obuli na pohřeb. Vezme i nějaké ponožky, ale ničeho jiného se na odchodu nedotkne.

Další dva chlápci přijedou bílou dodávkou s ukradenou poznávací značkou tam, kde pracujete. Ti dva se jmenují Jordan Francis a Theo Sariklis. Oba mají tlustý krk, hranatou čelist a vojenský sestřih. Nějakou dobu mi trvalo, než jsem se je naučil rozeznávat. Sariklis je ten s pokleslými očními víčky a v tričku se skupinou Ramones. Dělá pro Warnerovou déle než já. Francis je nováček – nedávno se přistěhoval z kalifornského San José. Z nich dvou je to ten, který rád vtipkuje. I v zimě nosí tílka, aby se mohl vytahovat svými bicepsy. Až vás zabije, půjde si možná zacvičit.

Francis zajede s dodávkou k vašemu autu, ze strany řidiče. Sariklis otevře v boku dodávky posuvné dveře a bude čekat.

Vyjdete z kanceláře a zamíříte ke svému autu. Až budete otvírat dveře, Francis vás popadne a vtáhne do dodávky. Zabere mu to sotva pár vteřin. Má s tím spoustu zkušeností – v San José pracoval pro jeden z mexických gangů. Nestačíte ani zařvat, než se za vámi zabouchnou dveře dodávky.

Bude vám jasné, pro koho pracují. Warnerová se nestará o nezúčastněné diváky. Jste tam proto, že jste ji okradli, lhali jste jí nebo jste na ni donášeli. Anebo jste třeba nezaplatili účet v jednom z jejích podniků. V ilegálním kasinu, bordelu či drogovém doupěti.

Budou vám klást otázky. Ty první jsou na zkoušku – odpovědi už znají. Když zalžete, Francis vás přidrží a Sariklis vám bude lít do úst vodu z láhve a tisknout vám nos, abyste měli pocit, že se topíte. Budou to tak dělat proto, že jste pořád ještě na parkovišti a tichých způsobů mučení moc na vybranou není.

Až si budete myslet, že je po vás, Sariklis láhev vytáhne. Vy se pozvracíte. Pak vám položí pár dalších otázek. Tentokrát opravdových. Budou se vás ptát na něco, co se chce Warnerová dozvědět. Komu jste to prozradili? Jak se dotyční jmenují? Kde bydlí? Budou chtít vidět vaše zprávy.

Poslední otázka je vždycky na heslo k vašemu bankovnímu účtu. Odpovíte na ni rádi. Budete si myslet, že jim jde jen o peníze. Že vás pustí.

Jakmile jim dáte své heslo, Sariklis vám strčí láhev zpátky do úst. Ale tentokrát ji už nevytáhne. Rovnou na tom parkovišti vás utopí. Stačí tři minuty a dojde k zástavě srdce, za čtyři nastane mozková smrt.

Francis zůstane s vaším tělem v dodávce, zatímco Sariklis vezme váš mobil a vaši peněženku a vyrazí vaším autem k bankomatu. Vybere, kolik půjde, a pak zajede na opuštěný kus pláže v Galvestonu.

Tam se setká s Tyrrellem, který má vaše boty. Sariklis je položí jednu vedle druhé do písku a do nich zastrčí jako vyplašené myšky peněženku a klíče. Tyrrell vrátí váš telefon do továrního nastavení, vypne ho a hodí do moře. Vaše auto nechají stát na dohled od šedé hladiny u kraje silnice a Tyrrellovým vozem se vrátí do kanceláře Warnerové, odevzdat jí hotovost.

U Warnerové v kanceláři jsem byl jen jednou a celou cestu jsem měl na hlavě pytel. Ale ukládal jsem si do paměti zatáčky a počítal vteřiny. Pak jsem se od nich nechal vyhodit někde jinde a tu cestu jsem si taky zapamatoval. Když jsem se později podíval do mapy, zúžil jsem to místo na čtyři bloky od parku Market Square.

Většinou vás seberou v pátek. Pokud žijete sami, je pravděpodobné, že vás do pondělka nebude nikdo postrádat. Někdy kolem středy najdou policajti vaše auto a boty. Někteří na to řeknou, že jste se nedopatřením utopili, když jste si šli zaplavat. Jiné napadne, že to byla sebevražda. Ty boty jsou na plavání moc nóbl, budou namítat, a nenašel se žádný ručník. Nehledě k tomu, že plavky máte pořád doma.

Kvůli vyzvednutí peněz z bankomatu se najdou i tací, kteří budou prohlašovat, že jste svou smrt nafingovali. Koneckonců jste měli pár mocných nepřátel. Jejich teorii podpoří ztracený telefon. A pokud začne někdo podezírat Warnerovou, bude mít dost rozumu na to, aby o tom nemluvil.

To všechno za předpokladu, že jste měli kliku a Warnerová si nechce za vaši smrt připsat zásluhy. Občas totiž někoho zabije pro výstrahu. Bez ukradených bot a bez láhve s vodou. Když se pak najde tělo, je na tucet kusů a každý byl odejmutý zaživa.

Bývaly doby, kdy by její muži vaše tělo jednoduše hodili do moře. Voda v plicích by v pitevní zprávě dávala logiku. Jenže pozornost by mohly vzbudit pohmožděniny kolem rtů a zápěstí a poškozené dásně. A tak to teď dělají jinak.

Zatímco Sariklis s Tyrrellem povezou hotovost k Warnerové do kanceláře, Francis zamíří úplně sám dodávkou na Státní dálnici 12. Vzadu bude pod plachtou pomalu vychládat vaše tělo. Francis pojede za tmy a bude sledovat, jak po stranách silnice ubývají budovy a stromy rostou do čím dál větších výšek.

Nakonec dojede do míst, kde široko daleko není živáčka, a u krajnice uvidí parkovat otlučenou toyotu. Zastaví u ní. Navzdory tomu, co sám zažil a čeho se dopustil, se při vystupování z auta otřese.

Pak u dodávky otevře posuvné dveře a předá mi vaše tělo.

KAPITOLA 2

Šije mokrou nití, k zemi nebe stahuje,

když dojdou nitě, tak se odstěhuje.

Co je to?

Má zpoždění.

Chodím sem a tam po krajnici a dívám se na vozovku, jestli neuvidím světla. Stromy si v mírném vánku šeptají tajemství. Před obličejem se mi sráží dech v obláčky. Nesněží, ale obloha o tom vážně uvažuje. Lidé si myslí, že je v Texasu vedro, jenže začátkem prosince tu teplota klesá pod deset stupňů.

Jindy bych zůstal sedět v autě a pracoval na řešení hádanek. Posílají mi je cizí lidé a já je řeším za dvacet babek za kus. Začalo to jako způsob praní špinavých peněz a k mému překvapení se z toho stala skutečná práce. Jenže dnes večer jsem musel z auta vylézt. Strava složená převážně z masa, okoralého chleba a slaného kafe má ošklivé vedlejší účinky. Trápí mě žaludeční křeče.

Vytáhnu telefon a mžourám na jeho maličkou obrazovku. Jsou dvě hodiny v noci. Telefon je malý, levný a předplacený. Warnerová mi řekla, že ho mám mít pořád u sebe a zapnutý. Baterie nikdy dlouho nevydrží, z čehož je jasné, že do něj nechala nainstalovat aplikaci pro skryté sledování. Musela předpokládat, že mi to dojde, ale nejspíš počítá s tím, že mám dost rozumu na to, abych dělal hloupého.

V břiše se mi převalují střeva a slyším, jak v nich bublá. Potřebuju přestávku na záchod. Jenže netuším, co udělá Francis, když tu nebudu, až přijede.

Zhluboka dýchám, ale tím se to jenom zhoršuje. Snažím se radši myslet na to, jak ke mně míří dodávka s tělem.

Mrtvý se jmenuje Aaron Elliott. Nějaký investiční bankéř. Uhodil jednu z prostitutek Warnerové, přerazil jí nos a ona teď nemůže pracovat. Warnerová prohlásila, že by byla špatná obchodnice, kdyby něco takového nechala projít bez potrestání.

Tělo je prý velké. Přes metr osmdesát, devadesát kilo. Dá mi zabrat, než ho zlikviduju.

Tlak ve vnitřnostech začíná být nesnesitelný. Vrhnu poslední zoufalý pohled na silnici, ale po dodávce pořád ani vidu, a tak uháním do lesa.

Když člověk prožije celý život ve městě, zapomíná, jaká tma panuje za jeho hranicemi. I když jsem spával na ulici, vždycky tam něco svítilo. Někde blikala pouliční lampa, jinde doutnala světla benzínové pumpy. A nikde nebyly stromy, které by nepropustily svit měsíce. Tady venku není nic než pach země a bzučení hmyzu. Kdesi nad hlavou mi trylkuje výreček americký. Šmátrám v listoví, svítím si baterkou z mobilu a hledám vhodné místo.

Najednou mě něco zarazí. Pach masa.

Vždycky jsem měl dobrý čich, to s člověkem udělá hladovění. Pomalu se otáčím. Čichám jako pes, v rychlém sledu nasávám vzduch. Není to vařené maso, ale není to ani mrtvé zvíře. Nemá to žádný takový ten odér kožešin ze statku. A přichází to… z tohohle směru.

Zvědavost mě odvedla od myšlenek na žaludeční křeče. Do nohou a do paží mě škrábou větve, ale prodírám se houštím, dokud nejsem u zdroje toho pachu.

Je to mrtvé tělo.

Nahý muž. Hubený a drobný – tohle není Elliott. Leží na břiše a jednu ruku má nataženou před sebe, jako kdyby plaval. Tu druhou má skrčenou pod tělem.

Přejíždím po něm baterkou. Její světlo mu ozáří obličej. Je to běloch, čtyřicátník, s krátkou bradkou a prošedivělými vlasy. Oči má vykulené, zuby vyceněné. Těžko říct, jestli bolestí, zlostí, či hrůzou.

Při podchlazení si lidé občas těsně před smrtí svlékají oblečení. Jejich tělesná teplota natolik klesne, že jim okolní vzduch připadá horký, a tak ze sebe začnou shazovat vrstvy. Ale i v zimě by trvalo přinejmenším hodinu, než by zmrzl, a je sotva patnáct metrů od vozovky.

V té tmě nelze poznat, odkud přišel. Ale tady nikde nic není – vždyť právě proto si tohle místo Warnerová vybrala –, tudíž se dá předpokládat, že ho tu někdo vyhodil z auta. Občas tohle dělá policie. Seberou vám oblečení a někde na hony daleko od civilizace vás v mrazu vykopnou z vozu. Vražda počasím.

Jenže podle takového scénáře by zůstal na silnici pro případ, že by kolem něco jelo. Neutíkal by do lesa.

Takže se snažil utéct řidiči. Možná dokonce vyskočil z jedoucího auta, ačkoli na jeho dlaních a kolenou nevidím žádné odřeniny. Kůži má neporušenou. Sáhnu na ni. A měkkou. Není mrtvý dlouho. Nanejvýš den.

Nedělej to. To je hlas agentky Reese Thistleové, která mě měla u FBI na starosti. Neviděl jsem se s ní několik měsíců, ale pořád ji v duchu slýchám. Nahrazuje mi svědomí.

Jdi pryč, říká mi.

Ignoruju ji a sevřu mužovo nadloktí. Je dokonalou kombinací tuku a svalů. Stisknu ho a skloním se k němu. Srdce mi bije jako splašené. Málem nemůžu dýchat.

To myslíš vážně? říká mi Thistleová. Vždyť ani nevíš, co je ten člověk zač, kde se tady vzal, jak umřel nebo kdo ho hledá. Nehledě k tomu, že je na cestě jiné tělo. Tohle nepotřebuješ.

Má pravdu. Jenže teď už mě nic nezastaví. Na to bylo pozdě už ve chvíli, kdy jsem to tělo spatřil.

Jen jedno sousto, říkám si a urvu mu zuby cár masa z paže.

Zařve.

Uskočím, ale nešlo to od něj. Ten vřískot vydalo něco jiného – možná ten výr, kterého jsem předtím zaslechl.

V dálce mezi stromy zabliká baterka.

Do prdele. Honem se skrčím, z úst mi ještě kape krev. V tomhle lese nejsem sám. Někdo tu je a nejspíš hledá toho mrtvého. Možná řidič auta, z něhož ten muž unikl. Anebo polda na záchranné výpravě. Ať tak či onak, ten člověk s baterkou bude na rozdíl ode mě ozbrojený. V podrostu křupou boty, jsou blíž každou vteřinou.

Mohl bych utéct zpátky k autu. Jenže až ten stopař najde tělo, všimne si čerstvého kousnutí, očividně od lidských zubů. A začne mě hledat. Pokud je od policie, přivolá posily. Policie les obklíčí a na vozovku rozmístí zátarasy. Až mě zastaví, všimnou si, že mám na obličeji krev, a to bude můj konec.

Takže nemůžu dopustit, aby tělo našel.

Přehodím si mrtvého přes rameno. Váží nějakých sedmdesát tři kilo. Míň než já, ale stejně není zrovna snadné jít s ním na zádech. S každým krokem se mi boří nohy hlouběji do podrostu. Listí šustí, praskají větvičky. Doufám, že to ten stopař přes svoje vlastní kroky neslyší.

Konečně jsem na kraji lesa. Rozhlédnu se. Na silnici nejsou vidět žádná jiná auta než to moje. Vyběhnu z lesa a uháním ke své toyotě. Když otvírám kufr, třesou se mi prsty a na klice nechávám krev.

V dálce se objeví přední světla. Slyším hluk motoru. Pokud je to kdokoli jiný než Francis, jsem v háji.

V kufru mám stočtyřicetilitrovou plastovou vanu. Strčím mrtvolu dovnitř a zaklapnu víko. Odvracím obličej od projíždějícího auta.

Auto zpomaluje, ale nezastaví. Nemám tušení, kolik toho mohl řidič vidět. A už vůbec netuším, jestli něco z toho, co viděl, bude hlásit.

Ještě jedna věc, než odjedu. Seberu kámen zhruba o velikosti karetního balíčku a mrštím jím přes vršky stromu, co nejdál dovedu. Dopadne někde daleko. Nevidím svítit baterku, ale slyším, že stopař mění směr a pohybuje se s novou naléhavostí.

Čekám, dokud zvuky neutichnou. Pak nastartuju motor, uvolním ruční brzdu a vyjedu na silnici.

Můj zchátralý, třípokojový dům s jednou koupelnou stojí v bídné čtvrti kousek od městského okruhu. Na takovou barabiznu je tu překvapivě vysoký nájem. Bylo by ideální se o něj s někým dělit, ale jelikož jsem snědl svého posledního spolubydlícího – překupníka drog a násilníka –, ta myšlenka mě znervózňuje. Pro všechny zúčastněné je bezpečnější, když bydlím sám.

Zacouvám do přístřešku pro auto, vyskočím a otevřu kufr. Navzdory tomu, co se říká, není před rozedněním vždycky největší tma. Ulicí se už začíná rozlévat studené modré světlo. Za hodinu vyjde slunce. Musím to tělo dostat dovnitř, než někdo –

„Dobré ráno, Timothy!“

Vzhlédnu. Na chodníku stojí můj soused, v tílku a čelence. Tenisky mu očichává blonďatý labrador.

Se psy vždycky soucítím, i když mě párkrát pokousali. Tak jako já sledují bedlivě řeč těla a mají dobrý čich. A stejně jako já milují maso, nedokážou ovládat svoje pudy a obvykle jsou někomu vydáni na milost.

„Ahoj, Shawne,“ řeknu. „Jsi na nohou brzy.“

Může vidět krev na mém obličeji a na košili? Snad ne, pokud zůstanu ve stínu pod přístřeškem. A ze svého úhlu pohledu nevidí ani do kufru. Nedbale zabouchnu víko.

„Novoroční předsevzetí,“ vykládá a okázale si protahuje hamstringy. „Chci se dostat do formy.“

Shawn už ve formě je. Vždycky jsem si říkal, jak chutně vypadá. Třicetiletý černoch, metr pětasedmdesát, devadesát kilo. Na kníru nemá žádný pot, takže ještě nevyběhl.

„Je prosinec,“ namítnu.

„Já vím. Na ten nový rok trénuju.“

„Aha. Tak si to užij.“

Jeho fenku velmi zaujal kufr mého auta. Napíná vodítko.

Shawn si ji přitáhne zpátky k sobě. „Mohl by ses přidat,“ řekne mi. „Můžeme běhat pravidelně.“

„Snad jindy,“ odpovím.

Shawn vedle mě bydlí už několik let, ale bavit se se mnou začal teprve nedávno, když zmizel můj spolubydlící. Mám dojem, že se ho bál. Přitom by se měl bát mě. Připadá mi jako slušný člověk, a tak se mu snažím vyhýbat. Nechtěl bych, aby přišel k úhoně.

Konečně si všimne, že nejsem ve sportovním a nemám žádného psa. „Co děláš venku tak brzy?“ Zeptá se.

Zatím jsem si lámal hlavu tím, co říct, a snažil jsem se přijít na něco, co v něm nevzbudí podezření. „Balím,“ odvětím. „Jedu s bratrancem tábořit na sněhu. Chtěl jsem vyjet před dopravní špičkou.“

„Myslel jsem, že tě vidím přijíždět.“

„Kdepak, kámo. Jen jsem obracel auto, aby se snáz nakládalo.“

„Tábořit na sněhu? To se fakt dělá?“

„No jo. Měl bys to někdy zkusit.“

Pes zase začíná napínat vodítko a táhne Shawna blíž ke mně. O krok ustoupím. Do té mé historky o táboření se nehodí krev. Měl jsem mu říct, že jsem zrovna přijel z nemocnice, nebo něco podobného.

„Kde budete tábořit?“ ptá se Shawn.

Zaváhám. „Ani nevím. S Jessem – to je ten bratranec – se mám sejít v Dallasu. Po zbytek cesty pojedu za ním.“

„Nebydlel Jesse s tebou?“ vyzvídá Shawn.

Zpropadený Shawn a ta jeho dobrá paměť. „To byl jiný Jesse,“ řeknu mu.

Fenka na mě zavrčí a naježí srst.

„Klid, Caitlin,“ krotí ji Shawn.

„Hele,“ řeknu mu, „měl bych balit. Dobře si zaběhej.“

„Díky, kámo. Tak zatím.“

Odvrátím obličej a on zatahá za vodítko. Pes jde neochotně za ním. Shawn se rozběhne a zmizí v ulici.

Vypustím dech, který jsem zadržoval. Musím tu mrtvolu dostat dovnitř, než se objeví někdo další.

Odemknu zadní dveře, které vedou rovnou do kuchyně. Pak se vrátím k autu, otevřu kufr a vytáhnu z něj plastovou vanu. Tělo se zdá najednou těžší – nebo jsem jenom vyčerpaný. Vždycky mě přepadne únava, když poleví přísun adrenalinu.

Odvleču vanu do domu, zamknu zadní dveře na tři západy a konečně se dostanu na záchod.

Bylo by moudré pustit se do zahlazování stop. Zpětně si na uplynulých pár hodin zajistit alibi. Jenže nemůžu ignorovat mrtvolu ve své kuchyni.

Když se vrátím ze záchodu, v kuchyni rozsvítím a dřepnu si k tomu mrtvému. Kolem kousnutí mu už zbělela kůže. Hledám na něm nějaký piercing či tetování gangů. Kde nic tu nic. Na hrudi má pruh zjizvené tkáně, jako by si nechal odstranit zhoubný kožní nádor. Na ploskách chodidel, na kolenou a na dlaních bláto. Ale vlasy mu voní šamponem. Ochlupení taky, včetně toho na ohanbí. A nedávno si zastřihl bradku.

Na špičce jednoho prstu má řeznou ranku, jako od trnu či spony. Krev si zřejmě otřel nebo vysál, ale ranka se mu nezahojila. Musel k ní přijít během posledních čtyřiadvaceti hodin.

Otevřu mu ústa. Cítím slabou vůni zubní pasty a pod tím ještě slabší vůni červeného vína. Asi merlotu. Má rovné zuby – nejspíš v dětství nosil rovnátka – a pár plomb. Nejsem žádný expert, ale ty plomby vypadají draze. Oči jsou mírně zakalené. Opatrně z nich vytáhnu kontaktní čočky.

Má snubní prsten – obyčejný zlatý kroužek. Ukroutím mu ho z prstu. Je v něm vyryto datum a tři slova: S LÁSKOU, GABBI.

Hruď se mi sevře výčitkami. Pořád si namlouvám, že jím jen špatné lidi. Většina nepřátel Warnerové jsou tak jako ona zločinci. Ale tenhle muž mohl být kdokoli. Nevinný člověk, pokud něco takového existuje. A přesto vím, že to kousnutí bude prvním z mnoha. Nebudu schopen se ovládnout.

Kéž by měl aspoň tetování nějakého gangu či tak něco. Potřebuju nějaký důvod, proč bych ho nemusel litovat.

„Co jsi zač?“ zeptám se ho?

Upírá na mě šedé oči.

Ťuk, ťuk. Někdo klepe na přední dveře.

KAPITOLA 3

Když to vyhodíš do vzduchu, je to bílé.

Když to dopadne na zem, je to žluté.

Co je to?

Na okamžik znehybním. Třeba si budou myslet, že nikdo není doma. Závěsy nepropouští dovnitř ani ven žádné světlo.

Další klepání. Ať je na mém prahu kdokoli, jen tak to nevzdá.

„Už jdu.“ Co nejtišeji zvednu mrtvého ze země, spustím ho do pultového mrazáku a přiklopím nad ním víko. Zakrvácenou bundu a košili hodím do škopku na prádlo a pomalu na ně pouštím vodu z kohoutku, aby mě neprozradilo prudké crčení. Odtéká z nich růžová voda. Namočím žínku, umyju si obličej a krk a utřu se do utěrky. Pak zamířím ke dveřím a snažím se tvářit spíš rozespale než vyděšeně.

Nedojdu tam.

Ozve se typické vrčení odemykací pistole. Dveře se rozlétnou takovou silou, že klika udělá důlek ve zdi. Dovnitř vpadnou dvě gorily s vojenským sestřihem. Sariklis – ten s pokleslými očními víčky – a Francis, ten závislák na cvičení, s kterým jsem se měl sejít u dálnice.

Otevřu ústa, abych zařval. Nechat se zatknout je lepší než se utopit vzadu v dodávce.

Ale Sariklis je rychlejší. Jednou rukou mě chytí pod krkem a druhou mi přitiskne na ústa.

„Jacksonville, Phoenix,“ ohlásí.

Warnerová má systém hesel. Každý vzkaz, který je od ní, začíná posledním heslem, jaké použila, a k tomu se přidává nové pro příště. Posledně to byla Santa Monica, Jacksonville. Příště to bude třeba Phoenix, St. Louis nebo Phoenix, Fargo či Phoenix, Dallas. Pro každého zaměstnance má něco jiného. Zřídka se s lidmi setkává osobně, a tak tenhle systém zaručuje, že nebude rozkazy vydávat nikdo jiný, přinejmenším bez jejího vědomí. Předpokládám, že má někde databázi, v níž je uvedeno, na kterého zaměstnance připadne jaké heslo. Být to já, všechna si je zapamatuju. Ale tohle každý nedokáže.

„Jdeš s náma, Blakeu,“ oznámí mi Sariklis. „Chceš být při vědomí, nebo v bezvědomí?“

Ochabnu.

„Dobrá volba,“ prohlásí a pustí mě.

Francis mezitím zavřel dveře a rozhlíží se po mém zaprášeném obýváku. Zrak mu ulpí na ošuntělé pohovce, na níž jsou díry v látce vyspravené lepicí páskou.

„Hele,“ poznamená, „že já ten tvůj barák viděl v některý epizodě Cribs.“

„Kdes byl?“ zeptám se ho. „Čekal jsem na tebe.“

„To řekni šéfový. A když už u toho budeš, možná bys ji mohl požádat, ať ti půjčí nějaký prachy. Má velmi slušný úrokový sazby. A koupit si novou pohovku. Do prdele, nejspíš rovnou celej barák.“

„Nech tady svůj mobil,“ řekne mi Sariklis.

Jediná výjimka z pravidla Warnerové, že mám svůj telefon brát všude s sebou: Nemám ho mít u sebe, když se s ní setkávám osobně. Anebo, jak se dá předpokládat, až mě její muži povezou do neoznačeného hrobu uprostřed pustiny.

„Jasně. Dám si ho nabíjet.“ Zamířím do ložnice.

„Kdepak.“ Sariklis mě popadne za rameno. „Polož ho na podlahu.“

„Nechte mě si aspoň obléct košili,“ požádám je.

„Na to není čas. Chce tě vidět hned.“

Položím telefon na zem. Sariklis mě dostrká k předním dveřím. Francis dveře pootevře. Škvírou dovnitř zavane studený vzduch.

„Nikde nikdo,“ prohlásí. „Žádnej z těch sráčů tady nechodí do práce. Nebudou na nohou ještě několik hodin.“

Shawn už na nohou je. Ale nic neříkám.

Vystrčí mě ven, směrem k bílé dodávce. Chladem se mi ježí chlupy na rukou a tuhnou mi bradavky. Když jsem byl bezdomovec, měl jsem nula procent tělesného tuku – být vysprchovaný a ostříhaný, mohl jsem dělat modela. Ale kdybych byl do půli těla nahý v takovém počasí, jako je dnes, za pár minut by bylo po mně. Počítám, že teď v něm vydržím zhruba hodinu.

Šoupnou mě do dodávky. Na podlaze leží něco zabaleného do modré plachty. Neodolám a kus plachty nadzdvihnu. No ovšem, je to další tělo. Metr osmdesát, devadesát kilo. Nejspíš Aaron Elliott. Výraz má ochablý a mírný. Nevypadá na někoho, kdo zmlátil šlapku. Ale smrt dokáže hříchy smazat nebo je aspoň zneviditelnit.

Je možné, že mi Warnerová lže. Vymýšlí mrtvým kriminální pozadí, abych si nemusel tolik vyčítat, co s nimi dělám. Ale tuhle možnost radši hlouběji nezkoumám.

Francis vyleze na sedadlo řidiče.

„Přijel jsi tam fakt pozdě?“ ptá se ho Sariklis tak tiše, že to sotva slyším.

„Maximálně o pět minut.“ Francis lže. To je zajímavé.

Nemám čas o tom přemýšlet. Dodávka se dá do pohybu. Tentokrát nemám na hlavě žádný pytel. Znamená to, že nejedeme k Warnerové do kanceláře.

„Můžete pustit topení?“ zeptám se. Třesu se zimou.

Oba dělají, že mě neslyší.

Projíždíme vnějším předměstím, kterým se jako vichřice přehnala chudoba – a když na to přijde, tak i ta vichřice. Na trávnících se povalují kusy aut, tlející nábytek a rozbité televizory. Na kolech se tu bez přileb prohánějí děcka připravená prodat perník prvnímu feťákovi, který se probudí.

O hodinu později jsme na západním okraji Bayportu. Většina místních skladů a továren vypadá opuštěně, jiné jsou rozestavěné. Už chvíli si lámu hlavu jednou věcí: Když zabijete svého odborníka na likvidaci těl, jak se zbavíte jeho těla? Možná mám odpověď přímo před sebou. Vezmete ho na místo, jako je tohle, a zalijete ho betonem.

Dodávka zajede k bufetu zvanému Před polednem. Nedovedu si představit, že by v těchhle končinách pracovalo moc lidí nebo že by začínali takhle brzy. Ale bufet je kupodivu otevřený a zpola plný. Stoly obchází servírka s konvicí kávy.

Sariklis odsune dveře dodávky. „Ven.“

Sklopím zrak ke své nahé hrudi. Opravdu čekají, že tam půjdu takhle?

Zřejmě ano. Francis mě vytáhne na ulici a strká směrem k bufetu.

Když doklopýtám dovnitř, pár zákazníků ke mně zvedne zrak. Mladá černoška povytáhne obočí, běloch ve středním věku se ušklíbne. Ale pak se oba vrátí ke své snídani, jako by nebylo nic divného na tom, že do bufetu nad ránem přivlečou polonahého muže.

Charlie Warnerová sedí v boxu zády ke stěně, s nezakrytým výhledem na východ. Slyšel jsem poldy říkat takovému místu podle Drsného Harryho „Clintova židle“. Warnerová má na sobě džíny, kovbojské boty a flanelovou košili, všechno dělané na míru. Šmrnc holky od krav. Blonďaté vlasy si vyčesala do pevně utaženého ohonu. Vedle ní leží stetson.

Upíjí espresso, ačkoli tu všichni ostatní mají kávu překapávanou. Slanina na jejím talíři vypadá dokonale křupavá, vajíčka nejsou ani moc tekutá, ani vysušená. Zajímalo by mě, jestli nechala obří spropitné, když tu byla naposled, vyhrožovala majiteli, nebo má prostě kliku.

Beze slova mi pokyne na místo naproti. Místo, odkud na východ a do zbytku místnosti není vidět. Jestlipak se mu taky nějak říká. Ale před tolika svědky mě snad nezabijí.

Ne že by se někdo z těch svědků díval mým směrem. Když jsem žebral po ulicích, vyvinul jsem si dobrý cit pro to, kdy se mi lidé vyhýbají. A tohle cítím i teď – že si mě nikdo nevšímá, že se jejich pohledy upírají všude možně, jenom ne na mě.

Francis a Sariklis mě popoženou. Stisknou mi ramena a zatlačí mě na místo, kam ukázala Warnerová.

„Francis se zpozdil,“ řeknu jí.

Warnerová si přitiskne na rty ubrousek a nechá na něm stopu rtěnky. Pak si odkašle. „Povím vám jeden příběh,“ začne.

Servírka mi přinese hrnek kávy. Překapávané. Odejde, aniž cokoli dodá. Kávy se nedotknu. Síran thallný je bez chuti. A stejně tak botulin. A amatoxin. Nebo fluoroctan sodný. Čímkoli z toho bych se otrávil. A lecčím by se otrávil i kdokoli, kdo by potom jedl moje tělo.

„Kdysi pro mě pracovalo jedno děvče,“ spustí Warnerová. „Indigo. Byla to striptérka a šikovná. Bylo úžasné, jak rychle dovedla dostat muže do stavu, že by pro ni udělali cokoli. Nemusela ani mluvit – jen se velmi srdečně usmívala. Zlaté dítě. Nicméně její manžel měl nějaké dluhy, a tak je Indigo chtěla splatit. Požádala o přemístění do aktivní služby.“ Warnerová má na mysli prostituci.

Neříkám nic.

„Myslela jsem, že mi vydělá majlant. Změnila jsem jí jméno na Sindy – se S – a přidělila jí práci.“ Naleštěnou vidličkou napíchne kus slaniny. „Šlo jí moc dobře dostat zákazníky od vchodu do svého pokoje. Jakmile byli uvnitř, už to tak dobře nešlo, ale doufala jsem, že se to časem zlepší.“

Překvapuje mě, že o něčem takovém mluví na veřejnosti. Sice se zdá, že ji v bufetu nikdo jiný neposlouchá, ale nechápu, kam tím směřuje.

„Naopak se to zhoršovalo,“ pokračuje Warnerová. „Trvalo jí čím dál déle, než se po každém klientovi dala dohromady. A klienti byli čím dál nespokojenější. Nakonec ztratila nervy a jednoho z nich uhodila. Moji mládenci si mysleli, že se pokusil odejít bez placení, a tak z něj vymlátili duši.“

„My to nebyli,“ skočí jí do řeči Sariklis.

„Víme, že se platí předem,“ přidá se Francis.

Warnerová se na ně podívá a oba zmlknou.

„Navíc se Indigo pokusila o útěk,“ vypráví Warnerová. „Chytili jsme ji. Bylo mi hned jasné, že už nikdy pracovat nebude. Nebyla zraněná, ale někteří lidé tohle nezvládnou psychicky. A tak jsem ji vyvázala ze smlouvy.“ Usměje se jako dalajláma, potěšená svou vlastní velkorysostí. „Její manžel se zlobil, ale ona neutrpěla žádnou újmu. Odstěhovala se a už se nikdy nevrátila.“

„Pokud za ni hledáte náhradu,“ poznamenám, „pochybuju, že by za sex se mnou někdo platil vysoké částky.“

Nejenže jsem zjizvený a vyzáblý, ale jsem panic. Nemůžu se k nikomu přiblížit, aniž bych ho ohrozil.

Warnerová to ignoruje. „Občas se lidé přihlásí o práci. A když ji začnou dělat, zjistí, že jim nesedí. Jenže se té práce bojí nechat. Nechtějí přiznat, že udělali chybu.“ Polkne sousto vajíček a pohodlně se opře. „A tak si říkám, jestli máte na práci, kterou jsem vám dala, žaludek.“

V břiše mi zakručí. To kousnutí do záhadného muže mě ani zdaleka nezasytilo. „Mám,“ odpovím.

„Jste si tím jistý? Protože další selhání už nestrpím.“

Tohle je příležitost se z toho vyvléknout, říká v mé hlavě Thistleová. Pro boha živého se jí chop.

„Čekal jsem tři čtvrtě hodiny,“ řeknu.

To přeháním, ale vyvolá to požadovanou reakci. „Hovno,“ prohlásí Francis. „Bylo to nanejvýš patnáct minut.“

Warnerová po něm střelí pohledem a on zavře ústa. Zajímalo by mě, jestli má tak jako já v telefonu sledovací aplikaci.

„Nejmíň dvacet,“ opáčím. Oba ztrácíme její důvěru, ale on ji ztrácí rychleji.

Warnerová zvedne ruce. „Tak dost. Kde jste byl, Blakeu?“

„Jel jsem domů,“ odpovím. „Nikdy předtím se nezpozdil. Říkal jsem si, že ho museli chytit a že policie zjistí, kam měl namířeno.“

Warnerová o tom přemýšlí. Nemůžu jí říct o tom mrtvém. Bála by se, že poldové, kteří ho hledají, najdou mě. A já je pak nechtěně dovedu k ní. Bylo by bezpečnější mě zabít, než to zajde tak daleko.

„Tuhle práci potřebuju,“ dodám.

„Proč jste mi nezavolal?“ zeptá se.

„To by nás mohlo dostat do potíží oba. Kdyby mě chytili, měli by záznam o tom, že jsem vám volal. A kdyby chytili vás –“

„To je od vás milé, že si o mě děláte starosti. Příště si je nedělejte. Pokud se něco zvrtne, okamžitě mi zavolejte.“

Vypustím vzduch z plic. Prozatím mě tedy nechává naživu. „Jasně.“

„A jestliže usoudíte, že tuhle práci nezvládáte,“ pokračuje Warnerová, „dejte mi vědět a něco vymyslíme.“

„Jasně,“ opakuju.

„Nepokoušejte se o útěk,“ říká. „Nemáte žádnou rodinu ani přátele, čímž se omezuje počet možností, jak vás můžu ohrozit. Ale to neznamená, že jste v bezpečí. Na světě neexistuje místo, kde bych vás nenašla.“

Uvědomím si, že na mě celý bufet civí. Ta mladá žena, muž ve středním věku, servírka, úplně každý. Měří si mě všichni stejným, klidným a chladným pohledem, jako by byla místnost plná androidů.

Všichni ti lidé pracují pro ni.

„Rozumíme si?“ zeptá se Warnerová.

Přikývnu.

Dá znamení Sariklisovi, a ten mě vytáhne z boxu.

„Odvezte ho domů,“ přikáže mu.

Francis vykročí za námi.

„Francisi,“ řekne mu Warnerová. „Vy nikam nejdete.“ Ukáže na místo, které se po mně uvolnilo.

Sariklis mě vyvádí z bufetu a Francis si zatím pomalu sedá, jako by najednou zestárl.

Když Sariklis opustí můj dům, vyplaví se mi z těla adrenalin a dopadne na mě probdělá noc. Pohybuju se jako zombie, zívám a sotva se vleču. Strkám kusy Elliotta do ledničky a zbytek do pultového mrazáku navrch toho záhadného muže. Mrazák není pro oba dost velký – problémy zemí prvního světa. Abych tam Elliotta napěchoval, musím mu zlomit vaz.

Vydrhnu krev z oblečení a dám ho schnout na topení. Pak si k tomu topení na chvilku dřepnu a zahřívám si zmrzlé kosti. Zatímco čekám, dívám se do předplaceného telefonu na počasí. Z Dallasu to není daleko do státního parku u jezera Bob Sandlin, kde rekordně nasněžilo.

„Jel jsem do Dallasu,“ říkám nahlas. „Měli jsme se s bratrancem utábořit kousek od jezera Bob Sandlin, ale počasí bylo tak hrozné, že mi Jesse zavolal, že to odvolává. Jel jsem do Dallasu. Měl jsem tam tábořit.“

Není to dokonalé krytí, ale sedí to k tomu, co jsem už řekl Shawnovi, a na nic lepšího se v tomhle stavu nezmůžu. Ohřeju si v mikrovlnce nějaké maso a jím, dokud mě nerozbolí žaludek.

Když už nedokážu pozřít další sousto, jako studený průvan se přikrade sklíčenost. Hned po jídle to bývá nejhorší. Je to doba, kdy zrovna nejím, ani se na jídlo netěším, a tak nemám nic, co by mě rozptylovalo od toho, co jsem zač. Jsem špatný člověk, který dělá z nesprávných důvodů špatné věci. Nejsem sice věřící, ale přijde mi, že mě docela vystihuje slovo zatracený.

Uklidím a zamknu dům. Nechci, aby se vrátil Shawn a viděl mou toyotu pořád ještě stát na příjezdové cestě, a tak vycouvám a zamířím k Dallasu.

Houston se právě probouzí. Na silnicích začíná být rušno. Jedním směrem jedou rozespalí úředníci, druhým inženýři petrochemie. Ženy v domácnosti vezou mrzuté děti do školy. U každého okénka se tvoří dlouhé fronty, světla aut mlží výpary z výfukových plynů, řidiči od okének odjíždějí s obřím kelímkem kávy v ruce a ústa už mají plná slaniny. Pořád dokola na mě řve rádio, jako by se bálo, že usnu za volantem, když mi dopřeje půl vteřiny ticha.

Konečně dopravní špička polevuje a všechno se zklidní. Vyjedu z města na dálnici, kde kolem mě jen tu a tam profrčí nějaký náklaďák. V rádiu už pouze hraje hudba, jakási bluesová kytara do rytmu hip-hopu.

Devadesát pět kilometrů od Houstonu zajedu na odpočívadlo. Bylo by bezpečnější dojet až do Dallasu, moje alibi by tak bylo věrohodnější. Jenže si nemůžu dovolit tolik benzínu a to alibi nepotřebuju ani tak na dnešek. Problém je s uplynulou nocí. Nehledě k tomu, co kdyby si Warnerová zjistila, kde se nachází můj telefon? Nevypadalo by to moc dobře, kdybych byl tak brzy po naší schůzce daleko od Houstonu.

Vypnu motor, zůstanu sedět v autě a přemýšlím. O tom mrtvém, o Warnerové a o tom, jak dlouho se dá takhle žít. Warnerová si mě najala zhruba před třemi měsíci. Klasickou zkušební lhůtu mám sice za sebou, ale moje postavení je leda ještě víc nahnuté.

Umiňuju si, že se na odpočívadle zdržím dvě hodiny, ale už po hodině dostanu znovu hlad. Není to hlad, jaký by se dal ukojit v bufetu u silnice, a tak nastartuju a zamířím domů. Není pravděpodobné, že by si Shawn všiml, že jsem na cestu do Dallasu a zpátky nebyl pryč dost dlouho, a vždycky můžu říct, že mi v půli cesty volal Jesse.

Je skoro šest večer, když se po dalším jídle svalím do postele. Jsem příliš vyčerpaný i na to, aby se mi něco zdálo. Aspoň nějaká útěcha – z mého podvědomí by se Freudovi obracel žaludek.

Probudí mě zvonění telefonu.

Zamžourám na starý radiobudík vedle postele. Ukazuje 7.02. Hodina spánku mi ani zdaleka nestačí, ale mohla by to být Warnerová. Naštvala by se, kdybych to nezvedl. Vyhrabu se z postele a belhám se k pevné lince. Pořád ještě mě bolí žaludek.

Než se tam dovleču, proberu se natolik, že si uvědomím, že na pevnou linku by mi Warnerová nevolala. Z nějakého důvodu to stejně zvednu. „Ano?“

Je to hlas, který jsem hrozně dlouho neslyšel. Hlas mého svědomí.

„Timothy? Tady je agentka Reese Thistleová z FBI. Potřebuju, aby ses okamžitě dostavil do houstonské pobočky.“

KAPITOLA 4

Můj dům má čtyři zdi a všechny směřují na jih.

Jak je to možné?

Měl bych to odmítnout. S Thistleovou se známe už z dob, kdy jsme spolu byli v pěstounské péči. Moje rodiče zastřelili při vloupání, ti její sjeli z mostu s ní na zadním sedadle. Ztratili jsme na sebe kontakt, když ji adoptovali, ale pak jsem dělal konzultanta zkorumpovanému řediteli houstonské pobočky FBI a ona mě dostala na starost. Něco nás k sobě táhlo tak, že to začínalo být pro nás oba nebezpečné. Nabízely se jen dvě možnosti, jak náš vztah mohl skončit – mým zatčením, nebo jejím snědením. A tak jsem předstíral, že mě nepřitahuje, abych ji udržel v bezpečí.

Nevzala to moc dobře.

„Co potřebuješ?“ slyším se říkat.

„Radši bych to neprobírala po telefonu.“ Mluví bezbarvým tónem. Nedá se z něj nic vyčíst.

Po lebce mi přebíhají mravenci paranoie. Ona to ví. Zná pravý důvod, proč jsem ji od sebe odehnal, hrůznou náplň mé práce pro Warnerovou, anebo obojí.

Až na to, že kdyby to znala, tak by mi nevolala, vyrážela by mi dveře. Se zásahovou jednotkou, aby jí někdo kryl záda.

Třeba mě podezírá, ale nemá dost důkazů na zatčení. Měl bych jí říct, že dorazím, a pak si sbalit svoje saky paky a vypadnout z města.

„Je tenhle telefonát osobní?“ zeptám se s nadějí v hlase.

„Čistě pracovní. Tak přijdeš, nebo ne?“

„Přijdu,“ odvětím. „Zítra?“

„Snad sis nenašel pravidelnou práci? Hádanky ti přestaly vynášet?“

Thistleová ví o mém vedlejším příjmu z řešení hádanek a hlavolamů. Netuší, že jsem s tím začal proto, abych mohl prodávat zapamatovaná čísla kreditních karet.

„Ne,“ odpovím.

„Tak co kdybys přišel hned? Jsi vzhůru. A já jsem tady.“

Vzhůru? Vytáhnu z kapsy mobil a podívám se na něj. Je sedm ráno, nikoli večer. Strávil jsem v posteli třináct hodin a nějaké drobné.

Nebo nestrávil? Bývám náměsíčný. Rozhlédnu se po místnosti a pátrám po známkách toho, že jsem se v noci toulal. Nezdá se, že se tu s něčím hýbalo.

„Dobrá,“ řeknu. „Budu tam za hodinu.“

„Paráda. Tak zatím.“

Její hlas miluju, i když nezní, jako by měl on rád mě. Otevřu ústa, abych se s ní rozloučil, ale už zavěsila.

Houstonská pobočka FBI se na obzoru nijak zvlášť nevyjímá. Vypadá jako kanceláře telekomunikační firmy nebo pojišťovny. Osm pater obyčejných zelených oken a umouněného betonu. Přesto jsem nervózní, když vylézám z toyoty.

Přitom tentokrát není ani kradená. Patří Warnerové či nějaké firmě, kterou vlastní někdo, kdo pro ni pracuje. Předpokládám, že je vybavená GPS dozorem, aby mohla Warnerová hlídat moje pohyby. Proto jsem toyotu zaparkoval o pár bloků dál. Bohužel v ní nemůžu nechat mobil. Warnerová by mi mohla volat. Ale včera se zdálo, že si záznamy ze sledovacích aplikací moc často neprochází. Nechala mě dovléct do toho bufetu, aniž si ověřila, kde byl Francis. Počítám, že mám slušnou šanci.

Neměl bych tady vůbec být. Měl bych být na cestě do Mexika. Ale je možné, že mě Thistleová nechce zatknout. Třeba jen potřebuje nějaké informace k jednomu z mých starých případů. A pokud ano, nedokážu si nechat ujít příležitost vidět ji naživo, nejen ve svých snech.

Nezdá se mi o ní úplně každou noc, ale pořád je to dost často. Někdy je ten sen příjemný, s Thistleovou spolu bydlíme jako normální pár, máme dům, psa a občas i děti. Jindy je to noční můra a já Thistleové ubližuju.

V těch příjemných snech to nejsem já. Jsem někým jiným, člověkem s pravidelným zaměstnáním a normálními koníčky. Dokonce i moje podvědomí ví, že někoho takového, jako jsem já, by Thistleová milovat nemohla.

Pospíchám kolem kaváren, hotelů a kanceláří a klopím hlavu před mrazem, jako bych byl na Severním pólu. Konečně jsem u hlavního vchodu do pobočky FBI. Za pultem je nový recepční – starší pán s huňatým obočím. Když vejdu, podezřívavě si mě měří.

„Jdu za agentkou Reese Thistleovou,“ řeknu mu.

Zrak mu sklouzne k mému chybějícímu palci. S tím se setkávám často. Lidé sice nemají ve zvyku počítat prsty každému, koho potkají, ale stejně si toho nějak všimnou.

„Očekává mě,“ dodám.

Něco zabručí a zvedne sluchátko. Špicuju uši, abych slyšel její hlas, až mu bude říkat, že mě má pustit dovnitř.

Recepční mi otevře bezpečnostní dveře. Thistleová mě nejde přivítat. Snad je to dobré znamení. Ale stejně to beru radši po schodech, než abych jel výtahem, pro případ, že by to byla past – policie by mohla výtah zastavit mezi patry a doslova mě v něm uvěznit.

Pokud by vás to zajímalo, tak úniková cesta ze Smrtonosné pasti funguje jenom na plátně. Padací dveře ve střeše výtahové kabiny jsou shora vždycky zajištěné visacím zámkem.

Když jdu šedivou chodbou ke kóji Thistleové, procházím kolem kanceláře ředitele. Na dveřích je nové jméno. Zevnitř se tiše ozývá tlumený ženský hlas.

Starého ředitele jsem znal moc dobře. Byl to zkorumpovaný vyléčený feťák, ochotný falšovat důkazy, mučit podezřelé, a dokonce pašovat těla z cely smrti kanibalovi, pokud to přispělo k uzavření případu. O nové ředitelce nic nevím a doufám, že ona neví nic o mně.

K mému uchu slabě dolehne slovo: „Warnerová.“

Naskočí mi husí kůže. Nakloním se blíž ke dveřím, abych líp slyšel. Třeba ředitelka říkala „partnerova“. Anebo to je jen náhoda, že s někým probírá neblaze proslulou královnu podsvětí, zrovna když jdu kolem.

Někdo přichází. Honem se narovnám.

Je to Maurice Vasquez – vedoucí telekomunikační rozvědky. Je hezký jako socha od Berniniho, má rovný nos, zastřižené nehty a ulízané černé vlasy. Živí se posloucháním zaznamenaných odposlechů, dekódováním hard disků a četbou hacknutých e-mailů a zpráv.

„Blakeu,“ osloví mě. „Co tady děláte?“

„Zdravím, Vasquezi. Dlouho jsme se neviděli,“ odvětím. „Jak se máte?“

Nezdá se potěšený, že mě vidí. Možná mě přistihl, jak šmíruju.

„Myslel jsem, že jste s tímhle místem nadobro skoncoval,“ poznamená.

„To já taky. Ale zavolala si mě Thistleová.“

Povytáhne obočí. „Kvůli novému případu?“

To mě nenapadlo. „Nemám tušení.“

„Radím vám ho nebrat,“ pokračuje. „Sám nejlíp víte, jak může být tahle práce nebezpečná.“

„Myslel jsem, že se to spíš týká nějakého starého případu.“

„No, ať jde o cokoli, nedělejte žádné hlouposti. Jakmile se vám něco nebude zdát, nechte to na mně, ano?“

Málem mě to dojme. „Díky, kámo. Tak zatím.“

Rázně přikývne a vykročí směrem k výtahům.

Když dojdu ke kóji Thistleové, za jejím stolem sedí neznámý muž. Má přehazovačku, modrou polokošili a velké náramkové hodinky. Prohlédne si mě od hlavy k patě.

„Hledám agentku Thistleovou,“ oznámím mu.

Ušklíbne se, ať už to patří mně, nebo jí. „Právník?“

Cože? „Ne. Jsem –“

„Blakeu,“ ozve se za mnou Thistleová. „Díky, žes přišel.“

Mám srdce jako v kleštích, když se k ní otáčím. „Rádo se stalo.“

Thistleová má na sobě nažehlenou bílou halenku a náhrdelník z umělých perel, a obojí se odráží od její ebenové pleti. Vlasy si vyčesala do culíku, čímž dala vyniknout náušnicím sladěným s náhrdelníkem. To oblečení i šperky jsou levné, ale sluší jí. Na okamžik to ve mně probudí naději – třeba se tak nastrojila kvůli mně. Anebo mi spíš chce dát najevo, že si i beze mě vede skvěle.

Všimne si, že si ji prohlížím. „Budu později svědčit u soudu,“ vysvětlí mi.

Aha. Se mnou to nemá nic společného.

„Tudy.“ Otočí se a odchází. Jdu za ní a snažím se jí přitom upírat pohled na zátylek.

Její nová kóje je o něco větší než ta stará a je blíž k oknům. Není to zrovna rohová kancelář, ale zdá se, že si trochu polepšila. A nebylo to tak nedávno. Stihla si všechno vybalit. Fotografii svého Jack Russell teriéra, zarámovanou medaili za statečnost i ergonomicky zakřivenou klávesnici, jaká se jinde nevidí.

Poprvé mě napadá, proč vůbec tehdy dostala za úkol dělat mi chůvu, když jsem byl konzultant. Není to zrovna pověření hodné veterána, který je u FBI dvanáct let. Podle toho, co jsem viděl, je chytrá, pilná a neúplatná – musela se dopustit něčeho, čím si proti sobě poštvala bývalého ředitele. Možná se nové ředitelce zamlouvá víc.

Uhladí si sukni, sedne si ke svému stolu a ukáže na otočnou stoličku v koutě kóje. Posadím se.

„Jak ses měla, Reese?“ zeptám se.

Přinutí se k úsměvu. „Dobře, dík. A co ty?“

„Jo, jde to.“ Jsem závislák se stálým přísunem, a tak nejsem přímo nešťastný, ale šťastný taky nejsem. Jsem otupělý, což je asi druhá nejlepší varianta po neexistenci.

„To ráda slyším,“ prohodí Thistleová. „Mám případ, o kterém jsem si říkala, že bys nám s ním mohl pomoct.“

„Aha.“

„Vím, že máš rád divné případy.“ Klepne do klávesnice a rozsvítí se obrazovka počítače. Thistleová vyťukává heslo. Sleduju její prsty – DollyParton84.

„V čem je divný?“ zeptám se.

„Předevčírem odešel z práce profesor matematiky na Braithwaiteově univerzitě,“ spustí Thistleová. „Zavolal své manželce a řekl jí, že se zdrží. Pak si vybral peníze z bankomatu.“

Ztuhnu. Jestliže Thistleová vyšetřuje případ jedné z obětí Warnerové, nejsou to dobré zprávy. Buď případ vyřeší a já přijdu o práci, nebo se někde na pláži najdou její boty. Ta druhá možnost je pravděpodobnější. Nebylo by to poprvé, kdy by Warnerová zabila poldu.

„Kolik?“ zeptám se.

„Cože?“

„Kolik byl ten výběr?“

„Dvě stě šedesát babek,“ odpoví Thistleová. „Proč?“

„Měl na účtu víc než to?“

„Měl. Neříkej mi, žes už ten případ vyřešil.“

Chlapi od Warnerové by vybrali víc. „Kdepak,“ odvětím. „Promiň – jen jsem chtěl vědět, jestli to mohly být peníze na útěk.“

„To bych sice neřekla, ale je to víc než peníze na každodenní výdaje, nemyslíš?“

„Myslím, že jo.“ V hlavě se mi už rojí různé teorie, ale zaplaším je. Je vždycky lákavé přijít s řešením příliš brzy.

„No a po tom výběru z bankomatu se už profesor doma neukázal. Druhý den ráno jeho manželka ohlásila, že se pohřešuje. Houstonská policie vystopovala signál jeho mobilu na skládku odpadu v Louisianě a hodila ten případ na FBI, protože překročil hranice státu. Ale na té skládce jsme byli a telefon nebyl k nalezení. A to mi věř, že jsme se něco nahrabali.“ Thistleová se zamračí. „Nemáme telefon, nemáme auto a nemáme tělo. Na té skládce nikdo nic neví. Na vysoké škole nikdo nic neví, o ničem nevědí ani jeho přátelé a příbuzní.“

To mi nezní jako mimořádně divný případ. Třeba mě přece jen chtěla Thistleová vidět. To pomyšlení ve mně probouzí nebezpečnou jiskřičku naděje.

Upírá na mne dychtivý pohled. Očividně čeká, že něčím přispěju.

„Měl už někdo z jeho známých co do činění s policií?“ zeptám se.

„Neměl.“

„Sází?“

„Každý, kdo ho zná, tvrdí, že ne. Obvolávala jsem kasina, ale v žádném o něm nemají záznam.“

„Co drogy?“

„Našla jsem u něj doma trochu trávy. Jen malé množství – nic nenasvědčuje tomu, že by ji prodával. Žádné další podezřelé věci se v jeho bytě nenašly.“

„Neměl zrovna narozeniny?“

Thistleová nasaje vzduch skrze zuby. „Jaks to sakra mohl uhodnout?“

Znám myšlenkové pochody hamižných lidí. „Tak hele,“ pustím se do vysvětlování. „Předpokládám, že je ve středním věku, vzhledem k tomu, že je profesor matematiky. Je možné, že si prochází krizí. Myslí na všechno, co nestihl, než se oženil a pořídil si děti – má děti?“

Thistleová přikývne.

„Dceru. Jednadvacetiletou.“

„No vidíš. A tak ten vzkaz manželce znamenal, že má v plánu něco po práci podniknout, něco, o čem by neměla vědět. Napadlo mě, že si mohl dopřát něco k narozeninám. Pokud nešlo o sázení ani o drogy, muselo jít o sex. Částka, kterou si vyzvedl z bankomatu, výběr zužuje. Je moc vysoká na večer s milenkou, ale nízká na to, aby si pořádně užil s nějakou prostitutkou, splatil tajný dluh nebo nechal někoho zabít –“

Thistleová povytáhne obočí. „Zadrž, Blakeu. Kolik zločinů hodláš naší oběti přišít? A co by to muselo být za psychopata, aby si jako dárek k narozeninám objednal něčí zabití?“

„Jen ti vysvětluju, proč jsem tohle všechno vyloučil,“ řeknu. „Já sázím na to, že šel na striptýz. Opil se a zaplatil si pár tanců na klíně. Když mu došly peníze a vyprchal účinek alkoholu, byl sám sebou znechucený. Mohlo ho napadnout, že jsou striptérky ve stejném věku jako jeho dcera nebo jeho studentky. A tak spáchal sebevraždu.“

Thistleová se na židli opře. „To je zajímavý příběh,“ podotkne. „Ponechme na okamžik stranou skutečnost, že spousta nájemných vrahů či šlapek je ochotná poskytnout svoje služby za dvě stě šedesát dolarů –“

„Diskrétně ne,“ namítnu. „Byl celkem zámožný, ne? Chtěl by diskrétnost.“

„Ale pokud se to všechno seběhlo tak, jak říkáš, kde je tělo?“

Pokrčím rameny. „Někde v zálivu?“

„A jeho auto?“

Otevřu ústa a zase je zavřu.

„A jak vysvětlíš to vysledování telefonu na skládku?“

Na tohle jsem taky zapomněl.

Za mnou někdo promluví. „Hádám správně, že je tohle pan Blake?“

Vzhlédnu. Před kójí Thistleové stojí nějaká žena. Zhruba pětačtyřicetiletá běloška s popelavě plavými vlasy. V šedém kalhotovém kostýmu, nalíčená a na vysokých podpatcích – není oblečená do terénu, ale je připravená kdykoli vystoupit před kamerou. Z tohohle i z toho, jak je Thistleová najednou nesvá, soudím, že to je její nová šéfová.

„Timothy, tohle je Marianne Zinnenová,“ řekne Thistleová. „Nová ředitelka pobočky.“

„Děkuju, že jste přišel, pane Blakeu,“ říká ředitelka a podává mi ruku. Nehty má nalakované světlým odstínem kaštanově hnědé.

„Rádo se stalo.“ Ruku jí stisknu. Nezdá se, že by si všimla mého chybějícího palce.

„Pevně doufám, že nám s tím případem pomůžete. Gabriela Biggsová je moje dobrá kamarádka. Ona i její dcera jsou strachy bez sebe. A zrovna tak Kennethovi kolegové na univerzitě.“

Tohle není zanedbatelný detail. Sděluje mi, že pokud jde o rodinu, mám našlapovat po špičkách. Ale pohřešovaný profesor je nápadnější než pohřešovaný taxikář či prodavač, a tak je asi Zinnenová pod politickým tlakem, aby ten případ rychle vyřešila.

„Pan Blake si myslí, že by to mohla být sebevražda,“ poznamená Thistleová.

„Tak to je hrozné,“ odvětí Zinnenová. Ale v očích se jí zračí úleva. Média ráda ukazují prstem, a pokud by to byla sebevražda, poukazoval by ten prst na to, že je v Texasu nedostatečně financovaná péče o duševní zdraví. Nevyřešená vražda někoho prominentního by naproti tomu mohla padat na její hlavu. „Ale doufám, že nám pomůžete najít jeho ostatky,“ pokračuje. „Z poznámek bývalého ředitele vyplývá, že jste na takovou práci ten pravý.“

Maže mi med kolem pusy. Předchozí ředitel mě nesnášel – to nejlepší, co by mohlo stát v jeho poznámkách, je, že mám vysoký počet objasněných případů. Ale…

No ovšem. Všechna moje naděje splaskla. Thistleová mě tu vůbec nechce. Přinutila ji mi zavolat její šéfová.

„Udělám, co bude v mých silách, madam,“ ujistím ji.

Zinnenová se rozzáří. „Děkuju. Dejte mi vědět, kdybyste cokoli potřeboval.“

To jsou plané řeči. Jsem tu jen proto, že rozpočet FBI je jako obvykle napjatý k prasknutí. Ale přistoupím na její hru.

„Dám,“ řeknu.

„Agentko Thistleová,“ prohodí Zinnenová, „máte na dnešní večer vše potřebné?“

„Ano,“ odpoví Thistleová. „Díky.“ Mám z ní pocit, že si nepřeje, abych věděl, čeho se ta otázka týká.

Zinnenová to asi vycítí, protože si se mnou ještě jednou potřese rukou a zmizí do své kanceláře. Neptala se, jaké mám pro svou teorii důkazy. To mě přivádí k závěru, že nikdy nebyla policistka – jen administrativní pracovnice, která stoupala po kariérním žebříčku.

Thistleová si ztěžka povzdychne. „No dobrá. Prověříme striptýzové bary. Co máš dál?“

„Rád bych se setkal s jeho manželkou a kolegy.“

„Nechci, abys tím zbytečně marnil čas,“ řekne mi Thistleová, ačkoli ví, že je můj čas bezcenný. „Pořád ještě nemáme rozpočet na tvůj plat. Tak mi jen pověz, co od nich potřebuješ vědět, a já ti to zjistím.“

Zeptám se jí na rovinu: „Ty mě u toho případu nechceš, viď?“

Thistleová ztiší hlas, aby nás neslyšeli poldové ve vedlejších kójích. „Chceš na něm ty opravdu dělat?“

Mýlí se ve mně v tolika ohledech. Myslí si, že jsem pomáhal FBI kvůli smyslu pro spravedlnost, a přitom mi na tom ve skutečnosti vyhovovalo jídlo zdarma. Myslí si, že se mi nelíbí – a nepřichází v úvahu, abych jí vysvětlil, že jsem ji odmítl pro její vlastní bezpečí. A teď nechápe, proč bych se chtěl ujmout tohohle případu, když pro mě bude trapné s ní pracovat.

„Chci,“ odpovím. Ještě nejsem připravený se s ní rozloučit.

Netváří se na to ani potěšeně, ani zklamaně. „Dobrá,“ prohlásí, popadne klíče a černý kabát. Polyester upravený tak, aby vypadal jako vlna. „Kam to bude?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Lovec.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.