CHCI TVŮJ ŽIVOT

Amber Garza

Přeložila Klára Kučerová

Amber Garza: Chci tvůj život

Copyright © 2020 by Amber Garza

All rights reserved.

Translation © Klára Kučerová, 2021

ISBN 978-80-249-4463-0

Andrewovi – vždy s láskou.

Část první

„Jsou věci, které prostě chceme,

i když víme, že nás to zabije.“

DONNA TARTTOVÁ

Kapitola jedna

POPRVÉ JSEM O TOBĚ USLYŠELA V PONDĚLÍ RÁNO začátkem října. Právě jsem lezla ven ze sprchy, když zazvonil telefon. Hodila jsem na sebe župan, ovinula ho kolem sebe, běžela jsem do ložnice a popadla mobil z nočního stolku.

Neznámé číslo.

Jindy bych to vůbec nezvedla. Ale už jsem k telefonu doběhla a napadlo mě, že možná volají z ordinace Dr.  Hillermana.

„Haló?“ hlesla jsem udýchaně. Na bledé pleti mi naskákala husí kůže, a tak jsem si přitáhla župan těsněji k tělu. Ze zmáčených vlasů mi stékaly na záda kapky vody.

„Mluvím s Kelly Medinovou?“

Skvělé. Nějaký prodejce. „Ano,“ odpověděla jsem a litovala, že jsem to zvedla.

„Dobrý den, tady Nancy z ordinace Dr.  Cramera. Volám vám, abych vám připomněla preventivní prohlídku s vaším miminkem tenhle pátek v deset dopoledne.“

„Prohlídku s miminkem?“ zasmála jsem se překvapeně. „Tak to máte devatenáct let zpoždění.“

„Promiňte?“ zeptala se Nancy nechápavě.

„Můj syn není miminko,“ vysvětlila jsem. „Je mu devatenáct.“

„Aha, omlouvám se,“ zareagovala Nancy okamžitě. Slyšela jsem cvakání klávesnice. „Nezlobte se. Volám nesprávné Kelly Medinové.“

„Ve Folsomu bydlí ještě jiná Kelly Medinová?“ Za svobodna jsem se jmenovala Smithová. Na světě je snad milion Kelly Smithových. Možná je jich milion jen v samotné Kalifornii. Ale co jsem se vdala za Rafaela, nikdy jsem druhou Kelly Medinovou nepotkala. Až teď.

Tebe.

„Ano. Její dítě je náš nový pacient.“

Připadalo mi to jako včera, když mé dítě bylo nový pacient. Vzpomínala jsem, jak sedím v čekárně před ordinací Dr.  Cramera, držím v náručí své drobounké novorozeně a čekám, až sestra zavolá mé jméno.

„Netuším, jak se to mohlo stát. Jako by se vaše čísla v systému prohodila nebo co,“ mumlala Nancy a já jsem netušila, jestli to říká mně, nebo si to mumlá pro sebe. „Ještě jednou se omlouvám.“

Ujistila jsem ji, že je to v pořádku, a zavěsila jsem. Vlasy jsem pořád měla mokré ze sprchy, ale místo abych si je vyfénovala, zamířila jsem do přízemí, abych si předtím udělala čaj. Cestou jsem minula Aaronův pokoj. Dveře byly zavřené, a tak jsem na ně zatlačila dlaní a otevřela je. Dřevo mě chladilo na kůži. Otřásla jsem se a přelétla pohledem pečlivě ustlanou postel, filmové plakáty na stěně a tmavou obrazovku počítače v koutě.

Opřela jsem se o rám dveří Aaronova pokoje a moje mysl zalétla ke dni, kdy odjížděl na vysokou školu. Vzpomínala jsem si na jeho široký úsměv a jiskřící oči. Tolik se bál odjet z domova. Odjet ode mě. Měla bych z něj mít radost. Dělal přesně to, k čemu jsem ho vychovala.

Od chlapců se očekává, že vyrostou a odejdou.

Moje hlava to věděla, ale pro srdce bylo těžké nechat ho odejít.

Zavřela jsem Aaronovy dveře a zamířila do kuchyně.

Dům byl tichý. Vždycky býval plný lomozu – dupání Aaronových nožek na chodbě, zvuků, které vydávaly jeho hračky, a žvatlání, když byl trochu starší. Teď byl pořád tichý. Zvlášť o víkendech, když Rafael zůstával v práci v Bay Area. Aaron byl pryč už přes rok. Jeden by čekal, že si zvyknu. Ve skutečnosti jsem měla pocit, že je to čím dál tím horší. To ustavičné ticho.

Telefonát z ordinace mě rozhodil. Na okamžik jsem měla pocit, že se splnilo moje nejhlubší přání a já jsem se vrátila v čase. Když se Aaron narodil, všichni mi říkali, ať si vychutnám každý okamžik, protože to uteče jako nic. Nedokázala jsem si to představit. Moje vlastní dětství nebylo zrovna růžové a rozhodně jsem neměla pocit, že by plynulo nějak rychle. A devět měsíců těhotenství s Aaronem se táhlo do nekonečna, každý den mi připadal delší než ten předchozí.

Ale měli pravdu.

Aaronovo dětství mi proteklo mezi prsty. Byly to chvíle prchavé jako motýl, téměř nepolapitelné. A teď byly pryč. Vyrostl v muže. A já jsem byla sama. Rafael mě neúnavně povzbuzoval, abych si našla práci, která by vyplnila můj čas, ale to jsem už zkoušela. Když Aaron odešel poprvé, hlásila jsem se na spoustu míst. Ale protože jsem tak dlouho nepracovala, nikdo o mě neměl zájem. Tehdy mi Christine navrhla, abych se někam přihlásila jako dobrovolník. A tak jsem začala pomáhat v místní potravinové bance. Jednou týdně jsem vydávala jídlo a příležitostně jsem pomáhala s administrativou. Líbilo se mi tam, ale nestačilo mi to. Stěží to vyplnilo část mého času. Navíc jsem byla jen jedna z mnoha dobrovolníků, ve skutečnosti mě tam nepotřebovali. Ne tak, jak mě potřeboval Aaron, když byl malý.

Když odešel, ta Kelly, kterou jsem znala, přestala existovat. Rozplynula se ve vzduchu. Stal se ze mě duch bezcílně bloudící vlastním domem, ulicemi a městem.

Zatímco se vařila voda, myslela jsem na tebe. Myslela jsem na to, jaké máš štěstí – máš dítě a celý život před sebou. Ráda bych věděla, co právě v tuhle chvíli děláš. Docela určitě nesedíš sama v tichém domě. Ne, nejspíš honíš své rozkošné děťátko po sluncem prozářeném obývacím pokoji, podlaha je posetá hračkami a ono leze po čtyřech a směje se. Máš chlapečka? Ta žena v telefonu se o tom nezmínila, ale tak jsem si to představovala. Buclatého, usměvavého chlapečka jako byl můj Aaron.

Konvice vypískla a já jsem sebou trhla. Nalila jsem vařící vodu do hrnku a stoupající pára mi vířila před obličejem. Hodila jsem do hrnku sáček s čajem, vdechla vůni a opřela se o studené dlaždice na kuchyňské lince. Panoramatické okno přede mnou mi otvíralo výhled na naši dokonale upravenou zahradu – zářivě zelenou trávu lemovanou růžovými keři. Na růžích jsem si vždycky dávala záležet. Když byl Aaron malý, vždycky mi chtěl pomáhat s prostřiháváním, ale já jsem mu to nikdy nedovolila. Nejspíš jsem se bála, že by to zkazil. Jak mi to teď připadalo pošetilé.

Se sevřeným srdcem jsem dlouze vydechla.

Přemýšlela jsem o tvé zahradě. Jak asi vypadá? Jsou na ní růže? Napadlo mě, jestli svému synovi dovolíš je stříhat. Napadlo mě, jestli děláš stejnou chybu jako já.

Zvedla jsem hrnek ke rtům a maličko usrkla horkého čaje. Byl to mátový, můj oblíbený. Nechala jsem chuť rozvinout na jazyku, než jsem doušek spolkla. Ozvalo se zavrnění ledničky. Ve výrobníku na led se pohnulo pár kostek. Ramena mi lehce strnula. Zakroužila jsem jimi a znova se napila.

Odlepila jsem se od linky a zamířila ke schodišti, když mi v kapse zabzučel mobil. Rozbušilo se mi srdce. Tohle nemohl být Rafael. Byl profesor a právě mu začala první hodina.

Aaron?

Ne. Byla to smska od Christine.

Jdeš dneska ráno na jógu?

Už jsem se osprchovala. Chystala jsem se pustit do další reorganizace. Dnes byla na řadě spíž. Minulý týden jsem koupila kupu nových nádob a zásobníků. Celý pátek jsem strávila tím, že jsem na ně lepila štítky. O víkendu jsem si dopřála volno, jelikož byl Rafael doma, a teď jsem se nemohla dočkat, až budu pokračovat v práci. Už jsem uklidila komory pod schody a hodlala jsem se poprat se všemi komorami a kumbály v domě.

Obvykle jsem jógu milovala, ale dneska jsem měla moc práce.

Ne, vyťukala jsem. Pak jsem se kousla do rtu. Vymazala jsem to. Chvíli jsem na telefon zírala. Na hladkém displeji se odrážel můj obličej – rozcuchané vlasy, bledý obličej, tmavé kruhy pod očima.

Musíš častěji chodit ven. Cvičit. Není zdravé sedět celý den v domě, ozval se mi v hlavě Rafaelův hlas. Úklid počká do zítřka. Kromě toho – co si nalhávám? Stejně strávím úklidem jen pár hodin a pak budu číst on-line články a blogy a články nebo se ponořím do poslední záhadné vraždy z detektivky, kterou jsem právě četla.

Vyťukala jsem „ano“, zprávu odeslala a spěchala do svého pokoje, abych se oblékla.

O třicet minut později jsem už parkovala před fitness centrem. Když jsem vystoupila, ucítila jsem na pažích pohlazení chladivého vánku. Po třech žhavých letních měsících jsem to vítala. Vždycky jsem měla ráda podzim. Opájela jsem se jeho bohatstvím. Dýně, jablka, rustikální barvy. Ale především padající listí shrabované na hromady a odvážené pryč. Holé stromy. Zbavování se starého, aby vznikl prostor pro to nové. Konec, ale také začátek.

Ale to mělo ještě čas. Listí bylo stále zelené a odpolední vzduch teplý. Jen rána a podvečery nabízely malý doušek podzimu, jen tak velký, abych si uvědomila, jak moc po něm žízním.

Hodila jsem si sportovní tašku na rameno a svižně jsem přešla parkoviště. Uvnitř bylo ještě chladněji. Klimatizace pracovala, jako by venku bylo osmatřicet ve stínu. Jen dobře. Aspoň jsem měla dobrý důvod se pořádně zpotit. Usmála jsem se na recepční a vytáhla klíče, aby mohla naskenovat mou kartu. Ale karta na kroužku u klíčů nebyla.

Prohrabala jsem tašku, ale nenašla jsem ji. Celá zrudlá jsem se na recepční omluvně usmála. „Podle všeho jsem někam založila čip. Můžete si mě vyhledat? Kelly Medinová?“

Rozšířily se jí oči. „Zvláštní. Dneska tu byla jiná dáma, co se jmenovala stejně.“

Rozbušilo se mi srdce. Do tohoto fitness centra jsem chodila celé roky a nikdy se o tobě nikdo nezmínil. Ráda bych věděla, jak dlouho tu už cvičíš. „Je pořád tady?“ Pohledem jsem těkala po vstupní hale, jako bych tě mohla poznat.

„Ne. Byla tady hodně brzy.“

Samozřejmě. Taky jsem sem chodívala brzy, když byl Aaron ještě dítě.

„Dobrá. Jste přihlášená, Kelly,“ řekla recepční, stiskla bzučák a pustila mě dovnitř.

Popadla jsem svou tašku a zamířila vzhůru po schodech k místnosti na jógu, hlavu plnou myšlenek na tebe. Přede mnou šlo několik mladých žen oblečených do upnutých krátkých vršků a legín s taškami hozenými přes rameno. Smály se a nahlas si povídaly a jejich dlouhé ohony se přitom pohupovaly. Snažila jsem se je oslovit, aby mi dovolily projít, ale neslyšely mě. Netrpělivě jsem se kousla do rtu a pomalu jsem stoupala po schodech za nimi. Konečně jsem se dostala nahoru. Ženy zamířily do kardio zóny a já jsem otevřela dveře do jógové místnosti.

Uviděla jsem Christine, jak sedí na své podložce. Plavé vlasy měla stažené dozadu do dokonalého ohonu. Oči jí zářily a rty se jí leskly. Uhladila jsem si své neposlušné hnědé vlasy a olízla suché rty.

Se širokým úsměvem na mě zamávala. „Stihla jsi to.“

„Jo.“ Hodila jsem podložku a tašku na podlahu vedle ní.

„Už jsem pochybovala. Nějakou dobu jsi tu nebyla.“

S pokrčením rameny jsem se usadila na podložce. „Měla jsem moc práce.“

„Ach, to naprosto chápu.“ Odrazila moje slova jediným švihnutím štíhlého zápěstí. „Maddie a Mason mají v poslední době milion zájmů. Sotva jim stačím.“

„To zní náročně,“ zamumlala jsem a zula si sandály. Tohle byla ta potíž, když jste se vdaly a měly děti moc brzy. Většina mých kamarádek ještě stále pečovala o rodiny.

„No jo. Už se nemůžu dočkat, až budou dospělí a já si budu moct dělat, co chci.“

„Jasně, to je nejlepší,“ odsekla jsem jízlivě.

Spadla jí brada. „Promiň. Nemluvila jsem o tobě. . .“ Bledé tváře jí zrůžověly. „Vím, jak moc ti chybí Aaron. Já jen…“

Zavrtěla jsem hlavou a usmála se na ni. „Klid. Já to chápu.“

Christine a já jsme se potkaly před pár lety na hodině jógy. Je jednou z těch žen, které jsou neomaleně upřímné. Právě to mě na ní zaujalo nejdříve. Líbilo se mi, jak je syrová a ryzí. Lidé se jí vyhýbali, protože nedokázali snést její nezaobalené výroky. Ale mně to připadalo osvěžující a, upřímně řečeno, docela zábavné.

„Vzpomínám si, jak jsem měla napilno, když byl Aaron mladší,“ řekla jsem. „Jeden rok se zapsal na baseball a basket. Částečně se překrývaly a přísahala bych, že jsem ho na nějaký zápas nebo trénink vezla snad každý den.“

„Ano!“ vydechla Christine nadšeně a ve tváři se jí jasně zračila úleva. „Občas je toho prostě moc.“

„Ano, občas ano,“ souhlasila jsem.

Lekce měla každou chvíli začít a místnost se plnila. Byly to hlavně ženy, ale přišlo i několik mužů. Většina tu byla s manželkami nebo přítelkyněmi. Dřív jsem se snažila přesvědčit Rafaela, aby chodil se mnou, ale vysmál se mi, jako by samotná ta představa byla absurdní.

„Pamatuješ, jak nás sem chodilo jen pár?“ zeptala se Christine a překvapeně se rozhlížela. Za těch deset let, co jsem tu bydlela, se Folsom rozrostl. Každý den se sem stěhovali noví lidé.

S pohledem upřeným na všechny ty cizí lidi kolem jsem se zachvěla a mé myšlenky znova zalétly k tobě. Ještě jsme se nesetkaly, ale měla jsem pocit, že tě znám. Jmenovaly jsme se stejně, chodily jsme do stejného fitka a naše děti měly stejného pediatra.

Připadalo mi to jako znamení. Přivál mi tě osud.

Byla jsem si tím jistá.

Ale proč?

Kapitola dvě

VÍNO KROUŽÍCÍ VE SKLENICI BYLO TMAVĚ RUDÉ a zanechávalo na stěnách skvrny podobné pavučinám. Christine zvedla sklenici ke rtům a dlouze se napila.

„Ty si nedáš?“ Zdvihla obočí, jako by to bylo něco divného, že si v pondělí v poledne neobjednám víno.

Netušila jsem, proč jsem se vlastně nechala přemluvit, že po józe půjdeme na oběd. Musela jsem vyřídit nějaké pochůzky a už jsem se nemohla dočkat, až se svleču z propoceného dresu.

„Ne. Nemůžu se moc zdržet. Musím jít něco nakoupit,“ řekla jsem.

„Tak půjdeš zítra,“ odpověděla se stopou netrpělivosti v hlase. „No tak, dej si se mnou sklenku.“

„Nemůžu to nechat na zítra. Potřebuju nakoupit na dnešní večeři.“ Podívala jsem se na menu před sebou a zkoumala jednotlivé položky. Hamburger s hranolky, to znělo dobře. Měla jsem hrozný hlad. Pak mi ale zrak padl na břicho přetékající přes pásek kalhot. Zamračila jsem se. Ale nejspíš bych neměla.

Když jsem se seznámila s Rafaelem, byla jsem štíhlá. Až po Aaronovi se mé tělo změnilo. Změklo a zakulatilo se. Netrápilo mě to. Vypadala jsem mateřsky. Kila navíc jen potvrzovala zázrak, který se v mém těle odehrál. Kromě toho – tohle se dělo všem ženám, ne? Krátce po Aaronově narození začal mít Raf uštěpačné poznámky. Začal kontrolovat, co jím, a vybízet mě, abych víc cvičila. Poslechla jsem ho, zhubla jsem na původní váhu a držela si ji. Ale v poslední době jsem zas trochu nabrala.

Rozhodla jsem se pro kuřecí salát Santa Fé. Dresing zvlášť.

„Ale jdi,“ řekla Christine. „Dneska nemáš nikoho doma. Udělej si popcorn a nalej si víno. Tak bych to udělala já, kdybych měla dům sama pro sebe.“

Christine se chovala, jako bych žila báječný život. Jako by samota byla něco záviděníhodného. Ale nebyla. Dala bych cokoliv, abych se mohla vrátit v čase. Mít zase plný dům a spoustu práce. Nic z toho jsem však neřekla nahlas. Místo toho jsem se jen usmála. „Jo, nejspíš to tak udělám.“ Upřímně řečeno to vůbec nevypadalo jako špatný plán.

Seděly jsme venku a já jsem se ohlédla, když kolem proklusala nějaká mladá žena tlačící kočárek. Byl zakrytý, takže jsem na dítě uvnitř neviděla. Zvedla jsem pohled k tváři té ženy. Měla tmavé vlasy, bledou pleť a mohlo jí být kolem dvaceti.

Na okamžik mě napadlo, jestli to nejsi ty.

Neměla jsem tušení, jak vypadáš ani jak jsi stará. Věděla jsem, že máš dítě, tak jsem si tě představovala jako mladou ženu, ale pravda je, že hodně žen má děti později. Taky jsem neměla důvod si myslet, že to dítě je tvé jediné.

Máš jich celý houf, nebo jen to jedno?

Jsi vdaná?

Bydlíš někde poblíž?

Otázky vířily mou myslí.

Jednou věcí jsem si byla ale naprosto jistá – rozhodně neuvažuješ o tom, jestli si dáš k večeři popcorn a víno.

Nejspíš ses chystala uvařit pro rodinu teplé jídlo. Něco jednoduchého, když máš dítě, třeba těstoviny. Budeš to muset naplánovat, strčit malého do houpačky, nebo ještě lépe uvařit ve chvíli, kdy spí. Pak se s manželem vystřídáte u jídla a dítě si budete předávat mezi sebou.

V duchu jsem se usmívala, protože jsem si vzpomněla, jak jsem takhle trávila každý večer, když byl Aaron novorozeně. Teplé jídlo jsem neměla snad dva roky. V té době to vlastně bylo docela otravné. Kdo ví, proč jsem se při té vzpomínce cítila tak rozněžněle.

Když jsme si objednaly, Christine dopila svou sklenici vína a podezřívavě si mě přeměřila. „Co je to s tebou? Jsi dneska tak zamlklá.“

Neměla jsem v plánu jí o tobě říkat. Prostě to ze mě nějak vypadlo. „Ve Folsomu je další Kelly Medinová.“

Zamračila se. „Co tím myslíš? Něco jako tvůj dvojník, nebo tak? Říká se, že každý má někde svoje dvojče.“

Nevěděla jsem, jestli je to pravda. A ani jsem to nikdy neslyšela nikoho říkat. „Ne, nevypadá jako já. Je tu prostě další žena se stejným jménem.“

„Aha.“ Vypadala zklamaně. „No, víš, Kelly je docela běžné křestní jméno. Já potkávám Christiny pořád.“

„A už jsi potkala nějakou, co má i stejné příjmení?“

Zavrtěla hlavou. „Nejspíš ne, ale určitě někde nějaké budou.“

„Dobře.“ Pokrčila jsem rameny. „Ale nebydlí ve stejném městě, necvičí ve stejném fitku a nevodí dítě ke stejnému pediatrovi jako ty.“

„Páni.“ Na čele jí naskákaly vrásky a našpulila rty.

„Jo,“ přikývla jsem. Konečně jsem se z její strany dočkala nějaké reakce. „Dneska ráno mi zavolali z dětské ordinace, aby mi připomněli preventivní prohlídku. Pak se omluvili, že volají nesprávné Kelly.“

„Možná to byla jen chyba v systému,“ mávla rukou Christine. „Když jsem pracovala na recepci u zubaře, rozeslali jsme pacientům omylem snad rok staré pozvánky.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne, nic takového. Říkali, že je to nový pacient.“

„Ach, takže Kelly Medinová je dítě?“

Odmlčela jsem se. Na okamžik jsem přemýšlela, jestli je to pravda. Představovala jsem si tě jako dospělou, ale co když jsem to špatně pochopila? Co když jsi byla dítě, ne matka? Zamlžil se mi zrak a za očima jsem ucítila bodavou bolest.

Ne. To nebylo správně. Ta sestra, Nancy, nebo jak se jmenovala, říkala, že tím pacientem je tvoje dítě. A ta dívka ve fitness centru řekla, že jsi žena, nebo ne?

Zamrkala jsem, abych si vyčistila hlavu. Ano, docela určitě to řekla.

„Kelly? Jsi v pořádku?“ Christine vypadala ustaraně. „Ten telefonát tě docela rozhodil, co?“ Mávla na servírku. „Objednám ti něco k pití, ano? To ti pomůže, trochu se uvolníš.“

Chtěla jsem říct ne, ale uvědomila jsem si, že přikyvuju. Snažila jsem se hlídat. Byly to prázdné kalorie, které jsem nepotřebovala. Ale jedna sklenka neuškodí. Kromě toho, k obědu jsem si objednala salát. Prostě si už dneska večer žádné další víno nedám.

Když přede mě servírka postavila sklenku, chtěla jsem jen pomalu usrkávat. Místo toho jsem ji vypila dychtivě jako pes, který dlouho pobíhal v horku. Okamžitě jsem ucítila, jak se mi po těle rozlévá teplo a mysl se mi zamlžila. Neměla jsem to vypít tak rychle. Nic jsem dneska nejedla. Když mi donesli můj salát, popadla jsem třesoucí se rukou vidličku a rychle snědla několik soust v naději, že mě to trochu zklidní.

Chutnalo to jako papír. Zadívala jsem se na dresing.

Kašlu na to. Když jsem si jím štědře zalila salát, pokračovala jsem v jídle. Daleko lepší.

„Počkej, až uslyšíš o té hádce, co jsme s Joelem měli včera večer,“ řekla Christine a přehrabovala se ve svém salátu. Všimla jsem si, že ona si na něj dresing nenalila. „Pustil se do mě kvůli tomu, kolik peněz utrácím za jídlo,“ řekla a strčila si do pusy malinký kousek salátu. „Za jídlo,“ opakovala, tentokrát o něco hlasitěji. „Chápeš to? A to si nekupuju žádné hromady bot nebo tak.“

Podívala jsem se na ni a naklonila hlavu na stranu.

Usmála se, jako že si rozumíme. „No dobře, možná trochu jo. Ale kvůli tomu naštvaný nebyl. Štvalo ho to jídlo. A já na to: ‚Podívej, nakupuju jídlo pro celou rodinu. ‘ A on: ‚Nemusíš přece nakupovat jenom ve Whole Foods. Jiné rodiny nakupují v Costco nebo WinCo. ‘ A já: ‚Takže ti vadí, že naše rodina jí zdravě? To mi chceš říct? Byl bys radši, kdybych dětem dávala limonádu a chipsy, nebo co? ‘“

Přikývla jsem, jako že chápu, ale moc jsem tomu nerozuměla. S Rafaelovým učitelským platem jsme si nákupy ve Whole Foods nikdy nemohli dovolit.

Sáhla jsem po své sklenici, ale byla prázdná. Uf. Tak to šlo rychle.

„Promiň, moment.“ Christine se sklonila a chvíli cosi lovila v kabelce u svých nohou. „Právě jsem zmeškala hovor.“ Posadila se a při pohledu na displej se jí rozšířily oči. „To je z Maddiiny školy. Nechali mi zprávu.“ Vrhla na mě omluvný pohled. „Promiň. Dej mi chvilku.“

„V klidu.“ V ústech jsem měla sucho. Sáhla jsem po vodě. Zamžourala jsem a zalitovala, že jsem si nevzala sluneční brýle. Slunce bylo čím dál tím ostřejší. A taky se začalo oteplovat.

„Ale ne. Maddie se zranila při tělocviku.“ Christine se odsunula od stolu. „Moc se omlouvám, ale musím letět.“

Mávnutím ruky jsem zarazila další omluvy. „Nedělej si starosti. Naprosto to chápu. Pamatuješ? Byla jsi se mnou, když si Aaron vykloubil prst.“

„No jasně. Doufejme, že se jí nestalo to samé.“ Hodila si kabelku přes rameno a podívala se na stůl. „Sakra, ještě jsme neplatily. Podívám se, jestli mám s sebou hotovost.“

„Ne, to je v pořádku. Já to vezmu.“

Zaváhala. „Určitě?“

Přikývla jsem. „Jo.“

„Dobře. Díky. Napíšu ti. Ano?“ Pořád měla ten ustaraný výraz, ale nechápala jsem proč. Bylo mi fajn. Možná to tentokrát bylo kvůli Maddie, ne kvůli mně. Jo, to dávalo smysl.

Dívala jsem se, jak odchází, a moje mysl zalétla do onoho dne, kdy si Aaron vykloubil prst. Byla jsem s Christine a několika dalšími matkami na brunchi, kde se podávala mimóza. Byl Christinin narozeninový měsíc (ano, oslavovala celý měsíc), a proto naléhala, ať si s ní připiju. Právě jsem srkala druhou mimózu, když zavolali ze školy. Řekli mi jen to, že si Aaron zranil prst, když v obědové pauze hrál basket. Byla jsem docela naštvaná, než jsem Aarona uviděla. Byl bledý jako stěna, cvakal zuby a třásl se po celém těle. Prst měl růžový, ohnutý v nepřirozeném úhlu a mnohem delší než obvykle.

Čekání na doktora mi tehdy připadalo nekonečné, stěží jsem dýchala. Bylo zdrcující vidět ho v takových bolestech. Zkusila jsem všechno, aby se aspoň usmál, abych ho na chvíli rozptýlila. Ale bolest byla moc velká. Přesto se držel statečně.

Hotový voják, řekl tehdy doktor.

„Dáte si ještě něco?“ Servírka, která se objevila po mém boku, mě vytrhla ze vzpomínek. Otevřela jsem pusu, abych požádala o účet. Pak mou mysl zaplnila představa prázdného domu. Opřela jsem se a řekla: „Ještě jednu sklenici vína, prosím.“

Pak jsem už o tobě nepřemýšlela, dokud nepadla noc. Na to odpoledne si moc nepamatuju. Vypila jsem víc vína, než jsem měla v plánu, a nějak se dostala domů. Pak jsem na několik hodin usnula a zmeškala jsem Rafaelův telefonát, když měl po práci.

Poslal mi zprávu, že jde někam posedět s kolegy a že zavolá později.

Christine mi napsala taky. Maddie byla v pořádku. Jen vymknuté zápěstí.

Když zapadlo slunce a oblohu zastřela tma, zamířila jsem do kuchyně, abych něco snědla. V hlavě mi pulzovala bolest. Škrábalo mě v krku a měla jsem povlak na jazyku. Kopla jsem do sebe sklenici vody, vytáhla krabici s krekry a do jednoho se zakousla.

K mým uším dolehl slabý zvuk dětských hlásků. Otočila jsem se k oknu. Naproti přes ulici nějaká žena honila po zahradě dvě malé děti. Majitelce domu bylo něco kolem sedmdesáti. Musela to být její dcera a vnoučata.

A právě tehdy moje myšlenky znova zalétly k tobě.

Přemýšlela jsem, jestli máš ve městě rodinu. Věděla jsem, že ses musela přistěhovat nedávno, jelikož se naše cesty až doteď nezkřížily. Možná jsi sem přijela za někým blízkým.

My jsme se sem přistěhovali, abychom byli blíže mým rodičům, ale ti už zemřeli.

Můj zrak padl na notebook položený na stole v jídelním koutu. Malé blikající světlo prozrazovalo, že je nabitý. Cítila jsem, jak se mi zrychluje tep.

Byla jsem si jistá, že jsi na sociálních sítích. Všichni tam byli. Dokonce i já jsem měla účet na Facebooku a Instagramu. Založila jsem si je, abych mohla sledovat Aarona, ale pak mě to pohltilo. Teď jsem nejspíš přidávala víc příspěvků, než bych měla.

Se sklenicí vody v ruce jsem zamířila ke stolu. Otevřela jsem notebook. Se zavrněním se probral k životu a já jsem cítila, jak z něj vyzařuje teplo. Přihlásila jsem se na Facebook a dala vyhledat Kelly Medinovou. Vyjely mi desítky profilů.

Kdo mohl tušit, že se tolik lidí na světě jmenuje jako já?

Páni, tohle chvíli zabere.

Všechny jsem je prošla, ale nepřipadalo mi, že bys byla mezi nimi. Žádná nebydlela v této oblasti a jen pár mělo rodinu s malými dětmi.

Pak jsem zkusila Instagram, ale tam se hledalo ještě hůř.

Rozmrzele jsem se odtáhla od počítače. Určitě jsi tam někde byla. Proč jsem tě nemohla najít?

Kapitola tři

V DÁLCE HRÁLA NĚJAKÁ PÍSNIČKA. COSI ZNÁMÉHO. Nedokázala jsem ji zařadit, ale určitě jsem ji už slyšela nejmíň milionkrát. Název jsem měla na jazyku. Obklopil mě pocit nostalgie, měkký a teplý jako pevné objetí. Ale byl tam i jakýsi protichůdný pocit naléhavosti, jako bych na zádech cítila něčí ruce, které mě proti mé vůli tlačí kupředu.

Když jsem se přinutila otevřít víčka, všechno bylo rozmazané. Šero. Tvář jsem měla lepkavou. Posadila jsem se a otřela si obličej hřbetem ruky. Sklopila jsem zrak k dřevěné desce stolu. K notebooku. Můj pohled bloudil po spoře osvětlené kuchyni.

Písnička byla stále hlasitější. Zřetelnější. Přibližovala se. No jasně. „I Know You Want Me“ od Pitbulla. Rafael měl pocit, že je to ta nejlegračnější věc na světě, když mi ji nastavil jako vyzvánění v telefonu.

Rychle jsem natáhla ruku a telefon zvedla.

„Haló?“ vydechla jsem chvatně, než stihl zavěsit. Hlas jsem měla chraplavý, jako bych snědla hromádku písku.

„Promiň. Vzbudil jsem tě?“ Mluvil pomalu a ztěžka, trochu se mu pletl jazyk.

Zamrkala jsem a podívala se na hodiny na mikrovlnce. Bylo po půlnoci. „To ses teď vrátil?“

„Jo, Frank má narozeniny, tak jsme šli s chlapama oslavovat,“ řekl. „Co ty? Nevzala jsi to, když jsem ti odpoledne volal.“

„Aha, promiň.“ Nemohla jsem mu říct, že jsem si během dne zdřímla. Měl by spoustu řečí. „Byla jsem s Christine.“

„To je dobře.“ Postřehla jsem naději v jeho hlase. „Bavily jste se?“

„Jo,“ zívla jsem.

„Zníš unaveně,“ řekl.

„No to víš, je půlnoc,“ odpověděla jsem jízlivě, ale okamžitě jsem zalitovala. Znělo to, jako bych se snažila vyvolat hádku, a bůhví že jsem to neměla zapotřebí. Hádky nás i tak navštěvovaly až moc často. Nebylo nutné jim chodit naproti.

„Promiň. Asi bude lepší, když tě nechám na pokoji.“

„Ne, ne, už jsem vzhůru,“ řekla jsem ve snaze to trochu uhladit. „Chceš si o něčem povídat?“ Nemíval ve zvyku volat takhle pozdě. Pokud mě nezastihl, prostě to zkusil následující den.

„Ne, vlastně ani ne. Jen jsem chtěl slyšet tvůj hlas, než půjdu spát.“

Byla to jedna z těch věcí, které dřív říkával. V dobách, kdy jsme spolu chodili, nebo krátce po svatbě. Vyvedlo mě to z míry. Teď mě ta sarkastická poznámka mrzela dvojnásob. Zalila mě vlna něhy, jakou jsem necítila už celé měsíce. Nebyla jsem si jistá, jestli jsou za tím jeho slova nebo to víno. Pravděpodobně obojí. Otevřela jsem ústa a chtěla říct něco milého, ale v hlavě jsem měla prázdno. Bylo to tak dlouho, co jsme se k sobě chovali jako dva zamilovaní, že jsem se nedokázala na tu vlnu naladit.

Zamumlala jsem cosi jako „tak dobrou noc“ a zavěsila jsem.

Když jsem odložila telefon, pokrčila jsem nos a rozhlédla se kolem.

To jsem opravdu usnula u kuchyňského stolu?

Všechno bylo rozmazané. Přinutila jsem se vstát a vystoupat po schodech do ložnice. Než jsem usnula, napadlo mě, že jsem o tobě zapomněla Rafaelovi říct.

Ukradli mi auto. Nebylo na příjezdové cestě ani v garáži, a neparkovalo ani při kraji silnice. Prošla jsem celou ulici sem a tam.

Stála jsem na verandě, dívala se na prázdnou příjezdovou cestu, pohledem zkoumala nepravidelnou benzínovou skvrnu na betonu a v hrudi se mi pomalu rozpínala panika. Narážela do mě zevnitř, až jsem z toho byla celá roztřesená.

Třesoucími prsty jsem vylovila mobil z kapsy a zavolala Rafaelovi. Vzdychla jsem, když hovor spadl do hlasové schránky.

Listovala jsem svými kontakty a moje ruka zůstala chvíli nehybně viset nad Aaronovým jménem a fotkou. Jeho usměvavá tvář opětovala můj pohled. Klikla jsem na jeho jméno. Telefon zvonil a zvonil a nakonec se ozvala jeho hlasová schránka. Poslouchala jsem vzkaz až do pípnutí a pak jsem zavěsila.

Aaron mi nepomůže.

Ani jeden z nich mi nepomůže.

Nebyli tady, takže se s tím budu muset vypořádat sama. Ne že by to byla nějaká novinka. Právě jsem se chystala vytočit číslo policie, když mě vylekalo zaklepání na dveře. S bušícím srdcem jsem je otevřela.

Na verandě stála Christine ve skinny džínách, kotníkových botách a splývavé halence a vesele se usmívala. „Dobré ráno!“ zazpívala.

Zalila mě úleva a trochu jsem se uklidnila. Uzel v mém hrudníku maličko povolil. „Ach, díky bohu, že jsi tady.“ Popadla jsem ji za paži, vtáhla dovnitř a zabouchla za ní dveře.

„Co se děje?“ zeptala se a vypadala vyděšeně.

„Někdo mi ukradl auto.“

Zasmála se. „Ne, neukradl.“

Co mělo tohle znamenat? „Ale ano. Ukradl. Není tady.“

„Samozřejmě že ne, ty blázínku. Včera jsi z restaurace jela Uberem. Proto jsem tady. Napsala jsi mi večer smsku, že pro tebe mám ráno přijet, abychom mohly tvoje auto vyzvednout.“

Strnula jsem a můj pohled zabloudil do kuchyně s otevřeným notebookem na stole a sklenicí nedopité vody vedle něj. Myšlenky mi divoce vířily, jak jsem se snažila zrekonstruovat dění z předchozího dne.

No ano.

Víno. Bolest hlavy. Závratě. Uber.

Už jsem si vzpomněla.

Bože, nemohla jsem uvěřit, že jsem málem volala policii. Mysleli by si, že jsem se zbláznila. Díky bohu, že se Christine objevila v pravý čas.

„Jsi v pořádku?“ Christine ke mně vykročila s ustaraným výrazem ve tváři. Začínalo mě štvát, že se na mě pořád dívá takhle.

Zasmála jsem se a zavrtěla hlavou. „Vždyť si dělám srandu. Samozřejmě že si pamatuju, jak jsem jela Uberem. Chtěla jsem si z tebe vystřelit.“

„Aha. Tak jo.“ Usmála se, ale ten úsměv nedošel až k očím. Pořád měla ustaraný výraz. Ten, který jsem tak dobře znala.

„Dobrá, jedeme pro moje auto.“ Vyšla jsem ze dveří a mnula si přitom dlaně.

Ale Christine zůstala stát. „Kel, pořád máš na sobě pyžamo.“

Pokud jsem se ji snažila přesvědčit, že jsem v pořádku, rozhodně se mi to nedařilo. Vyběhla jsem do patra, abych se převlékla. Prsty jsem měla pořád ztuhlé, jak jsem usnula s rukama položenýma na klávesnici. Oči jsem měla unavené po hodinách zírání na obrazovku zářící do tmy. Ani jsem si nedokázala vzpomenout, kdy jsem u počítače seděla tak dlouho do noci. Nejspíš to bylo v době, kdy byl Aaron na střední. Když bylo vítání do ročníku, nebo slavnostní zakončení, strávila jsem celou noc kontrolováním jeho facebookového profilu a profilů jeho přátel, abych viděla, co zveřejňují v průběhu noci.

Ale tohle bylo jiné.

Tentokrát jsem tě hledala.

A zjistila jsem, že naše jméno není výjimečné. Ve skutečnosti bylo docela běžné. Našla jsem dokonce pár Kelly Medinů, co byli chlapi.

Mít stejné jméno neznamenalo vůbec nic.

Byla jsi pro mě cizí.

Nic víc. Nic míň.

Zatímco jsem se oblékala, uzavřela jsem se sebou dohodu, že tuhle hloupou posedlost nechám být. Přestanu tě hledat. Přestanu na tebe myslet.

Prostě toho nechám.

Z ložnice jsem vyšla s pocitem lehkosti. Vzduch mi volně proudil v plicích. Moje auto neukradli. Ty jsi neokupovala veškeré mé myšlenky. V mém světě bylo zase všechno v pořádku.

„Připravena?“ zeptala se Christine, když jsem sešla domů.

„Jo.“

„Skvělé.“ Zamířila ke dveřím. „Cestou se můžeme stavit na latté. Umírám touhou po kafi. Doslova.“

Usmála jsem se. „Kafe, to zní dobře.“

Koupily jsme si latté u Peeta a pak jsme zamířily do starého Folsomu, kde parkovalo moje auto. Christine v jedné ruce držela kelímek a v druhé volant. Kdybych se o to samé pokusila já, vylila bych si kávu do klína. Ale ona byla z nás dvou vždycky ta ladnější a koordinovanější. Nikdy to nebylo vidět víc, než když jsme spolu cvičily jógu.

„Musím ti povědět, co divného mi Rafael řekl včera v noci.“

„Ano?“ Přisunula se ke mně a zvedla obočí.

„Raf mi zavolal asi o půlnoci, když se vrátil domů z pařby s kamarády.“

Na čele jí naskákaly vrásky. „S jakými kamarády?“

Věděla jsem, na co se ptá. Napadlo mě to samé. Ale pokrčila jsem rameny, jako by mě to vůbec netrápilo. Jako bych byla ohledně Rafových volnočasových aktivit stejně naivní a nevědomá, jak si on sám myslel. „Prostě další učitelé.“ Nejmenoval nikoho kromě Franka, ale já jsem si byla docela jistá, že v tom měli prsty obvyklí podezřelí – Jon, Adam, Mark a možná dokonce i Keith. Ale Christine všechny tyhle podrobnosti nezajímaly. Stejně nikoho z nich neznala. „Byla to jedna z těch narozeninových oslav. Mimochodem, byl docela milý. Řekl, že chce před spaním slyšet můj hlas.“

„A to ti připadá divné?“

„No jo. Chápeš, před léty by to divné nebylo. Ale teď je. Teď už mi takové romantické věci neříká.“

„Měl upito?“

Přikývla jsem.

„Tak to je ono. Chlapi jsou takoví, když se napijou. Kdyby byl doma, odpotácí se za tebou do postele a bude čekat, že to skončí tangem ve dvou.“

S podmračeným výrazem jsem pozorovala ruce ve svém klíně. Měla pravdu. Byla jsem hloupá, když jsem si myslela něco jiného.

„Ale jsem si jistá, že to myslel upřímně,“ dodala Christine, jako by mi četla myšlenky. „Víš, Raf tě miluje, Kel. Jen prostě máte komplikované období.“ Odmlčela se a stiskla rty k sobě. Když jsme dojely k semaforu, na kterém svítila červená, zastavila a otočila ke mně hlavu. „To, co se stalo. . .“ Ztěžka polkla. „Nějakou dobu potrvá, než se to zahojí. Ještě pořád chodíš k tomu psychologovi?“

Zavrtěla jsem se na sedadle a znova si usrkla kávy. Ruce se mi maličko třásly. V poslední době jsem si kofein moc často nedopřávala. „Samozřejmě. Nemám jinou možnost. Byla to podmínka, pamatuješ?“

„Ale to je dobře, ne? Protože ti to pomáhá?“

„Nejspíš ano.“ Dívala jsem se z okna a myslela na zatuchlou ordinaci Dr.  Hillermana a jeho rozježené obočí. Pomáhal mi? Ano, byla jsem na tom pořád líp, ale neměla jsem pocit, že bych to měla připisovat právě jemu.

Zahnuly jsme za roh. Když jsem uviděla své auto, napřímila jsem se. Christine zaparkovala u obrubníku za ním. Jakmile zastavila, otevřela jsem dveře a vystoupila.

„Díky, Christine. Moc si toho vážím,“ řekla jsem, zabouchla a spěchala ke svému autu. Uvnitř to bylo cítit vlhkou hlínou. Nastartovala jsem a pootevřela okno, aby dovnitř mohl čerstvý vzduch. Christine na mě zamávala, když mě míjela, a já jsem jí odpověděla stejně.

Právě jsem se chystala odjet, když cinkl můj mobil položený na sedadle spolujezdce displejem vzhůru. Podívala jsem se na něj a uviděla, že je to oznámení z Facebooku.

Kelly Medina přijal/a vaši žádost o přátelství.

Cože?

Moje paže vystřelila a popadla telefon.

Napadlo mě, že jsem tě možná přece jen našla.

Ale když jsem na aplikaci klikla, zjistila jsem, že to nejsi ty. Byl to nějaký chlap jménem Kelly Medina. Nejspíš jsem musela omylem kliknout na „přidat přítele“, když jsem prohlížela jeho profil. Sakra.

Nedodržela jsem slib, který jsem si dala u oběda. Nejenže jsem neskončila u jedné sklenky v restauraci, ale ještě jsem do sebe doma kopla večer několik dalších.

Právě kvůli tomuhle Aaron vždycky říkával, že pití a Facebook nejdou dohromady. Už ani nevím, kolik holek mu pozdě v noci psalo na zeď různé věci nebo náhodou lajkovalo měsíce starou fotku. Ohromně se tím bavil, ale já jsem ho varovala, aby si z těch dívek neutahoval. I bez toho se určitě cítily trapně.

Smazala jsem toho cizího muže ze seznamu přátel a hodila jsem mobil zpátky na sedadlo spolujezdce. Bylo jen dobře, že jsem se rozhodla po tobě nepátrat. Zjevně mě to tak akorát svádělo k impulzivnímu a neopatrnému jednání.

Jednání, jakému jsem se hodlala vyhýbat.

Dalších několik dní jsem se snažila nějak zaměstnat. Šla jsem cvičit, do knihovny, nakupovat. Nepátrala jsem po tobě. Vlastně jsem si na tebe skoro ani nevzpomněla.

Musíš mi věřit, když říkám, že jsem nikdy neměla v úmyslu jít do dětské ordinace a pátrat po tobě. Nebylo to plánované. Uzavřela jsem se sebou dohodu, že na tebe přestanu myslet. A měla jsem v úmyslu ji dodržet.

Ale pak přišlo páteční ráno a všechno se změnilo.

Domluvila jsem se s Christine, že se setkáme v deset na hodině jógy. Pořád jsem však musela myslet na ten telefonát z ordinace Dr.  Cramera ohledně preventivní prohlídky. Slova sestry se mi přehrávala v hlavě pořád dokola.

Volám, abych vám připomněla preventivní prohlídku s vaším miminkem tenhle pátek v deset dopoledne.

Její dítě je náš nový pacient.

Netuším, jak se to mohlo stát. Jako by se vaše čísla v systému prohodila.

Jediným důvodem, proč jsem tě přestala hledat, byly mé obavy, že jsem tebou nezdravě posedlá a že jsem stalker, jak to o mně v minulosti řekl můj terapeut. Ale takhle to nebylo.

Ty jsi přišla za mnou. Ne naopak. Chodila jsi cvičit do stejného fitka. Vybrala sis pro dítě stejného pediatra. Přestěhovala se do mého města.

To ty ses vetřela do mého života.

Z mé strany to byla jen zvědavost. Chtěla jsem vidět, jaká jsi. Jmenovala ses stejně, vybrala sis stejného doktora, bavily tě stejné věci. Jako by ses mě snažila kopírovat.

Neměla jsem právo být trochu zvědavá?

Vážně, co se může stát, když se objevím v čekárně u doktora a podívám se na tebe? Co když i vypadáme podobně? Nebylo by to bláznivé? A taky jsem chtěla zjistit, jestli máš chlapečka, nebo holčičku.

Byla to jen obyčejná zvědavost, nic víc.

Nic děsivého ani divného.

Tohle bylo normální.

Naprosto normální.

Jo, prostě se jen zastavím na parkovišti, podívám se a odjedu. Ničemu to neuškodí. Nikomu neublíží.

Aspoň takový byl plán.

Kapitola čtyři

POZNALA JSEM TĚ V TEN OKAMŽIK, KDY JSI VYSTOUPILA z auta. Připadala jsi mi podivně známá. Měla jsem skoro pocit, jako bychom se už dříve setkaly, což ale nebylo možné. Seděla jsem tu víc než třicet minut. Viděla jsem do ordinace lékaře vcházet několik matek, ale žádnou s kojencem. Několik z nich mělo děti školního věku, jedna přišla s teenagerem. Když jsem uviděla mladou ženu v minivanu, která měla vzadu dětskou sedačku, rozbušilo se mi srdce. Podívala jsem se na hodiny na palubní desce. Bylo skoro deset.

Tohle jsi určitě ty.

Moje auto parkovalo jen pár kroků od tvého. Seděla jsem na místě řidiče a pozorovala tě přes tmavá skla slunečních brýlí.

Svižně jsi minivan obešla a otevřela zadní posunovací dveře. I uvnitř svého auta jsem slyšela, jak hlasitě skřípou. Páni, jak stará byla tahle dodávka? Bylo vůbec bezpečné v ní vozit dítě?

Když ses sklonila k zadnímu sedadlu, prudce jsem se nadechla a zadržela dech. Pak jsi odtamtud zvedla dítě a já jsem vydechla. Chlapeček. Měl modré body, usmíval se a kopal buclatýma nožkama. Pak jsem si uvědomila, jak bylo dnes ráno chladno, a můj úsměv poněkud opadl. Neměl by mít dupačky?

Když byl Aaron miminko, vždycky jsem si dávala záležet, aby byl dobře zabalený. Kojenecká pokožka není tak odolná jako naše. Jejich malá tělíčka rychle prochladnou.

Přivinula jsi svého syna k sobě a já jsem cítila, jak se mi bolestně svírá hruď. Držet v náručí miminko – tomu se nic nemohlo rovnat. Vybavila jsem si vůni dětského pudru. Představovala jsem si dotek sametové kůže.

Hodila sis na rameno přebalovací tašku, pak jsi zavřela dveře auta a vykročila jsi. Podívala jsem se na nožky tvého syna a s úlevou jsem zjistila, že i když jsi mu neoblékla dupačky, na ponožky jsi nezapomněla.

Bohužel se kroutil a kopal tak, že mu jedna z ponožek sklouzla. Už teď mu visela jen na prstíkách a nebezpečně se pohupovala. Čekala jsem, že si toho všimneš a napravíš to, ale ne. Šla jsi dál a na svého syna ses ani nepodívala, zatímco ponožka sjížděla stále níž. Srdce se mi sevřelo v hrudi a měla jsem pocit, že se celá chvěju.

Blížila ses k mému autu. Ponožka už byla skoro dole a ty sis toho pořád nevšimla. Než se dostane dovnitř, bude mít nožku jako kus ledu. Neměl přece dupačky a bylo chladné podzimní ráno.

Ach, k čertu s tím. Otevřela jsem dveře auta, vyskočila jsem a zvedla ponožku vzápětí poté, co dopadla na zem. Ty jsi právě prošla kolem a ničeho sis nevšimla.

„Slečno?“ zavolala jsem za tebou. „Váš chlapeček ztratil ponožku.“

Když ses otočila, ukázala jsem ti ponožku, kterou jsem držela v ruce. Se širokým úsměvem sis ji vzala z mých prstů. „Jejda! Děkuju mockrát!“

Zdála ses být překvapená, dokonce ohromená mou laskavostí. To mi tě hned o kousek přiblížilo. Sama jsem ten pocit dobře znala. Často mi připadalo, že se všichni kolem chovají jako nepřátelé. Lidé se zřídkakdy zastavili, aby si vzájemně pomohli. Jako by byli všichni pohroužení sami do sebe a ani nevnímali, že ten druhý něco potřebuje. Nejdřív jsem si myslela, že vystoupit z auta byla chyba, ale teď jsem byla ráda, že jsem to udělala. Dívala jsem se, jak natahuješ ponožku na drobounké chodidlo svého syna, a cítila jsem, jak se mnou rozlévá teplo.

Udělala jsem správnou věc.

„Je rozkošný,“ řekla jsem a dívala se do zářivě modrých očí tvého syna a na jeho dokonalou, snědou pleť. Měl tmavé vlásky jako Aaron, stejně kulaté tváře a rty vymodelované do srdíčka.

„Děkuju.“ Podívala ses na něj a tvůj úsměv se rozšířil. Teď, když jsem stála tak blízko, se tvé mládí nedalo přehlédnout. Pleť jsi měla neskutečně hladkou, bez jediného náznaku vrásek, které se usadily v koutcích mých očí. Kdybych měla hádat, řekla bych, že je ti lehce přes dvacet. Podívala jsem se ti na levou ruku – žádný snubní prsten. „No, raději půjdu dovnitř. Sullivan má mít za pár minut prohlídku.“

„Sullivan? To je ale krásné jméno,“ řekla jsem. „Neobvyklé. Když jsme my čekali syna, udělala jsem seznam vážně zajímavých, výjimečných jmen, ale mému muži se nelíbily. Nakonec jsme ho pojmenovali po manželově otci Aaron.“

„Aaron,“ opakovala jsi. „To je hezké. Takové milé.“

Měla jsi na sobě černé kalhoty s laclem, černobílé pruhované tričko a šedé kotníkové boty. Tvoje tmavé vlasy vypadaly rozcuchaně, jako by je rozfoukal vítr, ale bylo vidět, že jsi je tímhle způsobem schválně upravila. Aaron by tě nejspíš označil za hipsterku. Ty bys tak tradiční jméno svému synovi určitě nedala, ale ocenila jsem tvůj kompliment. Byla jsi zjevně velkorysá. Přátelská. Líbila ses mi čím dál tím víc.

„Jak starý je váš syn?“ zeptala ses a očima jsi zapátrala po parkovišti. „Je tady?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Je mu devatenáct. Je na vysoké škole.“

„Ach, páni.“ Naklonila ses ke mně a přimhouřila oči, jako bys pozorně zkoumala mou tvář. „Nevypadáte tak stará, abyste měla devatenáctiletého syna.“

„Taky nejsem,“ zažertovala jsem a ty ses smála se mnou. „Kolik je Sullivanovi?“

„Sedm měsíců.“

Podívala jsem se na dítě. „Vážně? Je maličký. Hádala bych mu míň.“

„Je předčasně narozený. Kdyby se narodil v termínu, bylo by mu nějakých pět měsíců.“

Pak ses podívala na budovu a já jsem věděla, že se náš rozhovor chýlí ke konci. Sevřel se mi žaludek. Povídat si s tebou bylo příjemné.

Jiné než s mými přáteli. Připomínala jsi mi mladší verzi mě samotné včetně těch hnědých vlasů a oříškově hnědých očí. Ještě pořád jsi mi neřekla své jméno, ale já jsem si byla jista, že mluvím s tou správnou osobou. Cítila jsem to.

„Bylo moc příjemné si s vámi povídat. Připadám si tu trochu osamělá. Nedávno jsem se přistěhovala a vy jste nejspíš první osoba, se kterou vedu normální rozhovor,“ přiznala jsi.

„Vážně? Odkud jste?“

Tvůj úsměv malinko pohasl. Udělala jsi krok vzad a vrhla na mě omluvný pohled. „Vážně už musím jít, jinak na tu prohlídku přijdeme pozdě.“

„Samozřejmě.“ Nonšalantně jsem mávla rukou. „Ráda jsem vás poznala. . .“ Větu jsem nedořekla a nechala nevyřčenou otázku viset ve vzduchu. Čekala jsem, až odpovíš, a v duchu se modlila, aby to celé nebyl omyl.

„Ach, omlouvám se,“ řekla jsi. „Jsem Kelly. Můžeme si tykat?“

Zalila mě úleva, těžká a osvěžující jako vlna v oceánu. Nebylo by absurdní, kdybych podstoupila tohle všechno a pak zjistila, že mluvím s nesprávnou osobou? Celou dobu jsem měla pocit, že jsi to ty, ale teď jsem si byla jistá. Ze všech sil jsem se snažila zachovat neutrální výraz a skrýt tak svou úlevu. Místo toho jsem předstírala smích. „To je legrační. Taky se jmenuju Kelly. Kelly Medinová.“ Když jsem se někomu představovala, nikdy jsem neříkala příjmení, ale tentokrát jsem nedokázala odolat.

Tvoje reakce byla k nezaplacení. Spadla ti brada a oční víčka ti vylétla až k obočí, jako by ti právě píchli botox. „Ne! Kelly Medinová? To myslíte vážně? Já se tak jmenuju taky.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Chci tvůj život.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.