T.J. Lex

Nebezpečná nevera

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© T. J. Lex, 2021
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2021
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Marenčin Media, 2021
Layout © Marta Blehová, 2021
903. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-569-0874-7 (viaz.)
ISBN 978-80-569-0875-4 (ePDF)
ISBN 978-80-569-0876-1 (ePub)

„Velnovská, okamžite sa dostavte do kancelárie.“

Položím bez toho, aby som počkal na odpoveď. Ja nepotrebujem odpovede, iba to, aby konali všetci tak, ako kážem. Musia. Musia. Musia. Musia. Ani moja žena nesmie robiť nič, čo vybočuje z mojich plánov. V hlave sa mi rozprestiera Krajina penisov. Nadvláda mužov je nevyhnutná.

„Prepáčte, pán Kollár, bol tu pán Vrbovský. Pýtal sa ma na Gigerove obrazy.“

„Zohnite sa.“

„Prosím?“

„Nerozumeli ste?“ poviem jej to po čínsky. Hľadí na mňa ako hlupaňa.

„Oprite sa lakťami o stôl!“ rozkážem jej. Dnes má rozpustené vlasy, sú takmer také dlhé ako Kristianine. Vyhrniem jej sukňu, jediným prudkým pohybom strhnem nohavičky. Rozopínam si nohavice a vyťahujem svoj úd. Nechcem jej ho vraziť do análneho otvoru. Ešteže som ťa prepustil, hovorím jej v duchu. Zo zásuvky vyberiem hrebeň s dlhým koncom. Nasliním ho a pomaly jej ho vkladám na miesto určenia. Koniec je tenký, ani ho necíti. Otočím ho a snažím sa pchať do nej tú časť, ktorou Kristiane začesávam vlasy.

„Au,“ zaplače.

„Ticho!“ Trhnem zásuvkou a vyťahujem lubrikačný gél a Kristianinu obľúbenú kefu s hrubým koncom.

„Pán Kollár, nechala som odomknuté. Prosím vás...“

„Velnovská, budete hovoriť, iba keď vás vyzvem. Čušte a plňte si pracovné povinnosti.“ Pohľadom zastanem na obrovskej šmuhe na matných sklenených dverách. Rozladí ma to, no nebráni mi to v tom, aby som dohnal zameškanú stredu. Na koniec kefy vytláčam poriadnu dávku gélu a strkám jej ho do análu. Na dlani ma tlačia hroty kefy. Sú v nej zamotané Kristianine vlasy a to ma vzrušuje. Stačí šesť pohybov rukou a ja sa na ne urobím. Zasiahnem aj chrbát recepčnej. Koniec kefy utieram vlhkými utierkami. No semeno nechávam na hrotoch, v ktorom sú zamotané vlasy mojej manželky, a tak odkladám kefu do zásuvky, sadnem si za stôl. Velnovská civie ako bezprizorná. Akoby v živote nekefovala.

„Nejaký problém?“ spýtam sa.

Pokrúti hlavou. „Teda, áno. Ja... nerozumiem tomu.“

„Splnili ste si pracovné povinnosti. To je všetko. Nebojte sa, dostanete odmenu adekvátnu vašej snahe. A pokiaľ budete k dispozícii vždy, keď budem potrebovať dohnať stredu, pouvažujem nad tou výpoveďou,“ poviem chladne. Nechápe, ale niet sa čomu čudovať. Je prízemná. Nie ako moja Kristiana. To je rodená dáma. Vie, ako uspokojiť muža bez zbytočných rečí.

Keď odíde, tresknem dlaňou o stôl. Som pokojný, pokojný, pokojný, pokojný. Kristiana dobre vie, kde je jej miesto, teraz iba trucuje. Chce sa mi pomstiť za tú upratovačku, ale nechápe, že to bolo pre jej potešenie. Trest, presne tak to pochopila ona. To znamená, že nemá čisté svedomie. Moja žena mi klame. Klame. Klame. Zovriem pero a začnem si ním pichať do stehna, kým sa bledé nohavice nezafarbia do rubínova. Zvliekam si ich, usadím sa a sledujem, ako mi steká krv po stehne. Je to dokonalá agónia. Tá bolesť je oslobodzujúca. Kristiana sa mi znova vkráda do mysle a ten slobodný pocit je zrazu preč, pretože viem, že nad ňou strácam moc. Zošaliem z toho. Nedokážem nečinne sedieť. Zabijem ju, ak sa ku mne nevráti.

KRISTIANA

Maca nahlas zahvízda, hneď ako vystúpim z auta. „Tia, ty vyzeráš ako sexi úradníčka.“ Naprávam si úhľadný drdol a čiernu puzdrovú sukňu pod kolená. K sukni som si dnes obliekla blúzku. Decentnú strihovo i farebne. Zväzujúce zapínanie až ku krku svedčí o tom, že môj manžel nedovolí nikomu, aby uvidel viac kože, a teda viac jeho osobného vlastníctva.

Premeriam si ju. Mne sa zasa páči ona. Krátky blond asymetrický účes, výrazné náušnice, tričko, ktoré viac odhaľuje, ako zahaľuje, krátka suknička a tenisky. Celú svoju mladistvosť zdôraznila obšúchanou rifľovou bundičkou. „A ty ako z reklamy na kolu.“ Baba, ktorú poznám príliš krátko, je presným opakom mňa, a práve to ma na nej najviac fascinuje. Môj manžel Denis ju nemá príliš v láske, pretože sa bojí, že ma zvedie na zlé chodníčky, a prijal by, keby som sa stýkala s manželkami jeho obchodných partnerov, ale toto jediné si nenechám vziať – svoju jedinú kamarátku.

„Keď už o nej hovoríš, jednu potrebujem, včera som sa moc nevyspala. Zasa sme mali chodbovicu. Škoda, že si neprišla, Braňo sa vyznamenal. Ukradol z učebne anatómie lebku a recitoval Hamleta.“

Náš spolužiak Braňo ma tak trochu desí, stvára psie kúsky, ktoré sú za hranicou únosnosti, a zakaždým si to zaňho zlizne niekto druhý. Je to strašne nezrelé decko, ktoré vie zohnať hocijakú omamnú látku, a žiadne dvere nie sú preňho zatvorené. Jeho otec je riaditeľ nemocnice, v ktorej praxujeme, takže táto informácia hovorí sama za seba. „Tak to som prišla o veľa.“

„Nemusíš byť hneď ironická.“

„Braňo nie je normálny.“

„A kto je v dnešnej dobe normálny?“

„To je pravda, asi nikto. Nasadajme. Kam nás zavezie môj biely tátoš? Do Auparku?“ Rýchlo to zahováram, mám taký pocit, že ju ten šibnutý chalan fascinuje, mňa však nie. To by mohol byť kameň úrazu. Nechcem sa s ňou hádať.

„Nie, poďme do Ružinova. Dnes platím ja. Poznám tam jednu fasa krčmičku.“

Zháčim sa. Denis nemá rád, keď navštevujem pajzle. Ale nahlas to nevyslovím, len pevne zovriem volant a štartujem.

„Haló, uvoľni sa trochu. Neubudne z teba. Aj keď v týchto šatách tam budeš pôsobiť ako milionárka v chatrči.“

„No dobre,“ zasmejem sa nervózne a dovolím jej, nech ma naviguje.

Vchádzame do podniku. Ihneď nás ovalí cigaretový smrad a zároveň vôňa pečeného mäsa. Napriek prvotnému dojmu je to tu celkom útulné a akési hrejivé. Masívne drevené stoly a stoličky vytvárajú stredoveký dojem a to sa mi celkom páči. Vítaná zmena oproti reštauráciám, ktoré zvykneme navštevovať. Prechádzame okolo baru, za ktorým sedia dvaja chlapi v montérkach. Sú nám otočení chrbtom, takže im nevidím do tváre. A ani nechcem, Denisovi sa nepáči, keď sa pozerám po akýchkoľvek cudzích mužoch, preto sa radšej sústredím na Macu, ktorá sa na rozdiel odo mňa až príliš obzerá po chlapoch v akejkoľvek miestnosti. Je slobodná, tak prečo nie.

Keď si sadneme, nakloní sa ku mne a hovorí mi rovno do tváre. „Videla si tých dvoch robošov pri bare? Jednému pri pohľade na teba skoro vypadli oči z hlavy.“

„Asi že som totálne overdressed na toto miesto.“ Vyrovnám sa a vkusne si ukladám ruky do lona, aby som počkala na čašníka, nech ho môžem slušne požiadať, aby utrel stôl, ktorý je už na prvý pohľad lepkavý od nejakej pochutiny.

„Uvoľni sa, Kikuš,“ nabáda ma moja spolusediaca. Že Kikuš, pousmejem sa. Denisa by tá prezývka podráždila, mňa však teší. „Nedáme si sedliacku misu pre dvoch? Sú tam tri druhy mäsa, hranolky a ryža.“

„A zelenina?“

„Zelenina? Žiadna zelenina! K tomu všetkému si dáme jedno orosené.“

Uťahuje si zo mňa? Ja pivo nepijem. Nikdy. Tuším má so mnou zasa nejaký zámer. „Som tu autom.“

Mykne plecami. „Majú tu aj nealko.“

„Aha. A ako dezert si dáme čo? Zmrzlinový pohár so šľahačkou?“ nasadím zhrozený tón.

„Hej! A k tomu palacinky s nutelou.“

„To nemôžem.“ S Denisom sa stravujeme veľmi zdravo. Má rád štíhle ženy, a preto nechcem pribrať.

„Tia, nehovor mi, že sa do tej tvojej sukne nevojde jedna palacinka.“

„Čo to na mňa skúšaš?“

„Vieš o tom, že máš desne nudný život? Si taká... dokonalá.“

„Prosím?“ zaklipkám mihalnicami.

„Niekedy mi pripadáš ako ustráchaný autista, pritom ním nie si. Teda nie si, však? Dajme si cigu,“ vyletí z nej zvýšeným hlasom a ja mám pocit, že nás počulo celé osadenstvo podniku.

Stíšeným hlasom jej hovorím: „Nebudem fajčiť len preto, aby som ťa presvedčila, že môj život nie je desne nudný, či ako si to povedala.“

Prisunie sa ku mne. Oprie sa lakťami o stôl, skôr než ju stihnem upozorniť, že nie je utretý a pravdepodobne k nemu zostane prilepená. Bradu si podoprie dlaňami a vyzerá ako anjel, ktorý zhltol diabla pokušiteľa. „Okej, tak fajčiť nemusíme, ale dáme si misu pre dvoch, palacinky a kopček zmrzliny.“

„Tak dobre, ty bosorka. Ale ako budúca lekárka ťa musím upozorniť, že by si sa mala ísť dať vyšetriť, lebo dnes ti nejako prepína.“

„Ale čo! Pridaj sa ku mne a hneď budeš šťastnejšia.“

Vo chvíli, keď k nám konečne prichádza čašník, využije moju nepozornosť a vystrčí ruku k mojej hlave a rozpúšťa mi drdol. Chrbát mi zasypáva tmavohnedý vodopád vlasov, ktoré siahajú až po pás.

Som v pomykove, no objednávame si jedlo.

„Macka, neznášam, keď ich mám rozpustené.“ Takto ich mám upravené výhradne pred Denisom. Už dávno by som sa dala ostrihať, no zakaždým ma prehovorí, aby som to nerobila, a len my dvaja vieme prečo. Tak rada by som sa ich zbavila. Sú také dlhé a ťažké, často ma z nich bolieva hlava.

„Sorry, neodolala som.“

Medzitým nám čašník prináša pivo. Keď si z neho odpijem, usmejem sa na Marcelku a tá sa spokojne rozrehlí. Fotí ma a zabáva sa na tom, že mám nad vrchnou perou penu. Obliznem si ju. Mala pravdu, pivo nie je až také horké, ako som si pamätala. Teda je. Ale takým príjemným spôsobom.

„Chutí mi.“

„Je super!“ pohár si priloží k perám a obsah vypije na jeden dúšok. Odkladá krígeľ a vychádza z nej hlasný grg. Nikdy by som si na niečo také netrúfla ani doma, nie to ešte na verejnosti. Denis má rád ženy s dobrými spôsobmi. A moji rodičia sú rovnakí. Obaja právnici, ktorí zastupujú vysokopostavených papalášov. Keď som si pred nimi v puberte uľavila, dostala som trest.

Začínam byť poriadne hladná vďaka tým vábivým vôňam, ktoré nás atakujú zo susedných stolov. Musím zistiť, či sa neblíži čašník s objednávkou, z ktorej sa dnes celkom určite sčemerím, ako zakaždým, keď zjem na Vianoce majonézový šalát. Pootočím hlavu a zdvihnem pohľad smerom k baru. Odvrátim ho rýchlo preč.

Panebože, pozerá sa na mňa jeden z tých robotníkov. Prebehne mnou zvláštna triaška, pretože naďalej cítim na sebe jeho pohľad, akoby ma obdivne skúmal. Marcela telefonuje s Braňom a chvalabohu si nič nevšimla, inak by ma opäť podpichla a možno by ma s ním v rámci svojho dnešného experimentu, počas ktorého mám byť šťastnejšia a uvoľnenejšia, nútila nezáväzne flirtovať. Mám predsa manžela a niečo také je neprípustné.

V momente, ako nám mladík prinesie jedlo, si úhľadne ukladám servítku na kolená. Nakladám si na tanier niekoľko hranoliek a mäso naprírodno. Maca si zo mňa uťahuje, keď prerezávam hranolku na tri časti a spôsobne si malinký kúsok vkladám do úst. Ešte nikdy nebola voči mne taká naštartovaná. Asi máme už kamarátsku ponorku alebo čo, inak si to neviem vysvetliť. Demonštratívne si namáča zemiačik do tatárky, celý si ho vsúva do úst a potom si oblizne prsty.

„No dobre,“ odkladám so smiechom príbor a napodobňujem ju. Cítim sa na chvíľu šťastná, aj keď si musím v hĺbke duše priznať, že celkovo šťastná nie som.

LUKÁŠ

Sedíme v našom obľúbenom podniku U dobrého kamoša, ktorý vlastní náš fajn kamarát Imro. Keď navrhol tento názov, všetci sme ho vysmiali, no napočudovanie sa ujal. Bodaj by nie. Interiér zariadený v štýle starodávnych viliek, k tomu vychladené pivo a skvelé jedlo.

Tentoraz sedíme ďalej od vchodu, no stále sme na barových stoličkách, a tak máme dobrý výhľad na celý podnik. Julo si neustále obzerá nejaké sukne. Je to strašný záletník. Mňa tento druh zábavy nikdy nelákal. Vždy som túžil stretnúť dievča, s ktorým to bude také naozajstné. Isteže, mal som romániky a ani teraz neodmietnem skvelý sex, ale nevyhľadávam ho ako Julo. Ten je posadnutý mladým mäskom a o inom ani nehovorí.

Do baru vchádzajú dve mladé dievčatá. Jedna z nich ma okamžite upúta. Hoci tá druhá už na diaľku kričí svojím bláznivým zovňajškom, jej kamarátka sa tvári nenápadne a do tejto spoločnosti sa vôbec nehodí. Je oblečená, akoby prišla na výberové konanie generálnej riaditeľky. Napriek tomu vidím v jej postoji niečo krehké. Nie som žiadny básnik ani prehnaný romantik či analyzátor psychického rozpoloženia žien, ale to dievča pôsobí tak príšerne smutne, že ho mám chuť vziať do náručia. Od stola mi venuje akýsi chladný, možno pohŕdavý pohľad, a v tej chvíli sa preberiem. Jasné, taká by o chlapa v montérkach ani len nezavadila, to by som sem musel prísť na Lamborghini a v nejakom hovadsky drahom obleku. No nič, objednávam si ešte jedno pivo.

„Videl si ich?“

„Koho?“ pýtam sa sprosto.

„Krista, čo máš vtáka na očiach? Však tie dve pipky. Tá krátkovlasá priam kričala, že to chce, na rozdiel od tej, čo prišla na konkurz pobafkať Ficovu cicinu.“ Julove poznámky ma občas pobavia a je tomu tak aj teraz. Hlasno sa zasmejem a mám fakt dobrú náladu, kým sa mi opäť nestretnú oči s tými jej. Sú také osamelé. Chcem ísť za ňou a pozvať ju na pohárik. Nadávam si, prečo som sa nešiel najskôr okúpať a prezliecť. Nikdy nechodím von v montérkach, no dnes mi bolo všetko jedno. Dnes mi klienti dali zabrať.

„Tá primadona na tebe mohla oči nechať.“

„Julko, nemaj obavy, takéto typy letia na iné značky a nie na tú, čo máš na chrbte,“ oznamujem mu.

„Stavím sa, že ten jej milionár ju určite nevie tak pretiahnuť, ako by som to urobil ja.“

„Ako vieš, že má milionára?“

„To sa pozná. Pozri na ten namyslený ksicht. Tá poriadnu trtkačku nemala dávno, preto sa tvári tak chladne. Ale neboj sa, ukážem cicke, ako chutí raj.“

„A čo tá druhá?“

„Ale,“ mávne rukou, „toto je lepšie mäsko. O ženu treba bojovať a tá chladná kráľovná bude ťažký oriešok. Aj keď si myslím, že s jej kamoškou môže byť väčšia sranda. Tá to má rada pekne tvrdo,“ hovorí a pritom sa na ne pozerá.

Zrazu tú elegantnú potiahne jej kamoška za vlasy, čo zapríčiní, že jej padnú na chrbát dlhé pramene. Tá je krásna. Montérky sú mi akési tesné a mám pocit, že to na mne uvidí. Ona zahanbene sklápa oči. Julo si už švitorí s barmankou a ja neviem odtrhnúť zrak od tej neznámej. Z tohto čudného rozpoloženia ma preberie zvučka mobilu. Siahnem do vrecka a dvíham ho.

„Kde si?“

„Ahoj, Ivonka,“ pozdravím, aby vedela, čo je slušné. Občas vie byť dobre odporná, hlavne, keď ma večer nenájde doma. Akoby som mal povinnosť sa jej spovedať a pýtať si povolenie, kam a s kým môžem ísť.

„Kde si, Luk?“ pýta sa opäť a nahnevane.

„U kamoša.“

„V bare?“

„Hej.“

„Ty si pil,“ konštatuje. Nemá rada, ak zájdem s Julom na pivo, ani neviem, prečo jej to tak veľmi prekáža, no mňa ide rozhodiť z toho, ako mi chce riadiť život. Akoby som nedrel dosť len preto, aby sa ona mala dobre.

„Ježiš, áno, a chcela si niečo dôležité?“

„Sľúbil si mi, že zájdeme do kina. Mám iba narodeniny, vieš?“ zavzlyká. Plesknem si po čele. Doriti, ako som mohol zabudnúť?

„Ivonka, prepáč mi to, srdiečko, vynahradím ti to, okej?“

„Vieš čo? Strč sa. Debil!“ V slúchadle sa ohlási obsadzovací tón. Som nahnevaný a cítim sa ako totálny... debil, presne ako ma nazvala Ivona.

„Čo je?“ pýta sa Julo a pritom neustále poškuľuje po dvoch krásaviciach.

„Ivona.“

„Zas má krámy?“

„Narodeniny,“ skonštatujem previnilo. „Zabudol som a zvozila ma ako sopliaka.“

„Mal by si s ňou narobiť poriadky. Zametá s tebou ako s handrou. Aby si toto so sebou nechal robiť jeden chlap. Mal by si sa konečne zobudiť, kamarát. Inak ti najbližšie vylezie na hlavu a bude ňou kývať, ako sa to jej hodí.“

„Má to ťažké.“

„Jáj, áno, lebo ty nie,“ konštatuje a hlasno si odgrgne.

Keď prídem domov, všade je tma a ticho. „Ivon?“ oslovím ju, no neodpovedá. Potichu nazriem do izby, posteľ je prázdna. Zažnem v kuchyni, čakám, že nájdem nejaký odkaz, no na dverách chladničky sú iba fotky, ktoré tam boli aj ráno. Vytáčam jej číslo, no nedvíha a po niekoľkých zvoneniach ma zruší.

„Doriti,“ zanadávam. Vyzlečiem si montérky, vyprázdnim vrecká a hádžem ich do práčky. Vojdem do sprchy a vychutnávam si vodu. Do mysle sa mi vkradne tá krasotinka hrajúca sa na vážnu dámu. Predstavujem si, ako z nej strhávam oblečenie, maznám sa s jej telom a nakoniec do nej vnikám. Pri týchto predstavách ani môj penis nezostáva chladný a stavia sa do pozoru. Zo slasti ho preberie až tresknutie dverí. Prišla Ivona.

Vypínam sprchu, utieram sa a omotávam si okolo pása osušku.

Nájdem ju v obývačke rozvalenú ako bábku. „Kde si bola?“

„Čo ťa do toho?“

„Choď sa vyzuť a odpovedz mi.“

„Nestaraj sa, dobre?“ pozrie na mňa pripito.

„Si ožratá.“

„Len ty môžeš chľastať?“

„Ivona, prestaň, nezačínaj.“

„Ivona, prestaň, nezačínaj,“ afektovane ma napodobňuje. „Lebo čo? Zmlátiš ma?“

„Netrep kraviny. Prečo si ma zrušila?“

„Oslavovala som s priateľmi, keďže najbližší človek, ktorého mám, sa na mňa vydrbal.“

„Mrzí ma to,“ hovorím. Viac jej nadávať nebudem. Je toho na ňu príliš a týmto smerom cesta nevedie. „Zajtra ti to vynahradím, sľubujem.“

„To už bude neskoro. A čo také dôležité ťa zdržalo? Hm?“

„No...“

„Krčmička alebo nejaká čubka?“ smeje sa na vlastnom trápnom vtipe. Rozpoviem jej príbeh o Julových chúťkach. Ivona sa začne smiať a nálada sa jej o kus zlepšuje, čo ma teší. Postavím sa a idem do obývačky po darček. S rukou za chrbtom sa vraciam k nej a podávam jej ruku, aby som jej zablahoželal.

„Ty si predsa nezabudol?“ rozplýva sa.

„Jasné, že nie,“ tak trochu zaklamem, no nechcem ju raniť ešte viac. Pravda je, že na jej narodeniny som nezabudol. Darček som jej kúpil pred týždňom, no vypadlo mi, že dnes je ten deň D.

Obdivuje striebornú retiazku s anjelom. „Ty si úžasný,“ vrhá sa mi okolo krku a celú tvár mi poseje bozkami. „Bože, presne tento som chcela. Ako si to vedel?“

„Tajomstvo?“ zahlásim významne. Ešteže má také super kamarátky. Dáša mi prezradila, že Ivonke sa veľmi páči ten anjel. Som spokojný, že nakoniec tie narodeniny nedopadli ako katastrofa, ešteže som bol pred týždňom akčný.

KRISTIANA

Je streda večer a vtedy si s Denisom zakaždým doprajeme análny sex. Pri takomto akte dosiahnem vždy najľahšie orgazmus. Oblasť konečníka má množstvo nervových zakončení, ktoré pri dráždení penisom reagujú v môj prospech. Máme presne rozvrhnuté, kedy čo robíme a ako. Raz si do nášho sexuálneho zápisníka zapísal, že mi to urobí ústami. Predpísal i počet orgazmov, ktoré mi spôsobí. Celkovo šesť. Denis má rád výzvy, ale i plány, výpočty, a väčšinou mu vychádzajú.

V oblasti sexu je obsedantný a symbolický, ako aj v práci či celkovo v živote. Keď som na to prišla, boli sme už svoji. Asi nebol čas na útek. A ani som nechcela. Pôvodne som sa zaľúbila do jeho presnosti. Vždy prišiel na naše stretnutie presne. Nikdy nezabudol na to, čo sľúbil. Štedrými príspevkami podporoval rôzne charitatívne nadácie. Anonymne, bez toho, aby si robil reklamu. Vtedy som si povedala, že musí mať dobré srdce. Niekoho takého nezištného som jednoducho musela obdivovať. Zo začiatku som pracovala v jeho firme na finančnom oddelení, lenže táto činnosť ma znechucovala. Na dohovorenom meetingu sme prebrali moju budúcnosť. Spýtal sa ma, kde sa vidím o päť rokov.

„Chcem byť s tebou,“ povedala som so samozrejmosťou.

„To budeš. Som si istý, že budeš. Nehovorme o veciach, o ktorých niet pochýb. Práca účtovníčky ťa nebaví. Nečudo, keďže ti školu vybrali rodičia. Takže čo by si chcela dosiahnuť v pracovnom živote? Bez cieľa neexistuje cesta. A ty nechceš byť predsa žena, ktorá stojí na mieste... Alebo?“

Zahanbene som sklopila oči. On si však podobné veci nevšímal. Gestá hanby, viny a čohokoľvek iného rád ignoroval. O ďalších päť minút mal mať stretnutie s dôležitým obchodným partnerom a dovtedy sme mali dokončiť náš rozhovor. Na schôdzku nemienil meškať. Potreboval uspokojujúcu odpoveď a vytušila som, že ju nebude chcieť zo mňa páčiť.

„Chcem študovať medicínu,“ vyhŕkla som.

„Prečo?“

„Fascinuje ma ľudské telo. Chcem pomáhať hľadať vrahov.“

Vtedy som ho prvýkrát počas nášho vzťahu prekvapila. Nechcela som ho šokovať, iba som hovorila pravdu. „Takže súdna patológia?“

„Čítala som o rôznych kauzách, pri ktorých bola dovrzaná obhliadka tela. Počas čítania som si uvedomila, že by som také čosi nikdy nepripustila. Ak je niečo, čo si ma naučil, tak je to pedantnosť.“ Neznášala som síce prácu účtovníčky, ale v papieroch musel byť poriadok, a o ten som sa starala dôkladne.

„V poriadku. Dostanem ťa na lekársku fakultu.“

„Chcem ísť na prijímačky,“ povedala som rýchlo.

Pousmial sa, ale len trošku. „Tak podáme prihlášku. Pekný deň, Kristiana.“

Tak rada by som ho pobozkala na rozlúčku, no videla som, že také niečo nebolo preňho prípustné, tak som sa len zdvihla a vyšla z jeho kancelárie.

Nebol to práve najšťastnejší nápad dať si takú večeru s Marcelkou. Na ceste domov sa zastavujem v lekárni a kupujem si čípky. Skrúca mi žalúdok a nie je vylúčené, že si ho budem musieť vyprázdniť, aby mi nebolo zle. Keď človek rok v kuse žije zdravo, bez toho, aby dal do úst čokoľvek vyprážané, je to pre telo šok. Cítim sa, akoby som zjedla kameň. Denis má pravdu, nezdravé jedlo skracuje život. Spôsobuje zvláštnu rozkoš, ale telu nerobí dobre.

Sex je v poslednej dobe jediným prejavom lásky, ktorý mi manžel dopraje. Je to jediná dôvernosť, ktorú mi je popri svojej zaneprázdnenosti schopný prejaviť. Domov prichádza v neskorých nočných hodinách a nemáva chuť na vážne rozhovory, vlastne na žiadne rozhovory. Iba ak na moje krátke výkriky počas styku, ale ani tie nechce niekedy počuť. Hovorí, že celé dni počúva desiatky ľudí na rôznych schôdzkach. Nezabudne podotknúť, aký je rád, že študujem a že mám tiež svoj cieľ.

Vtedy v jeho kancelárii som chvíľu premýšľala, že ho požiadam o dieťa, ale nestalo sa. Vybrala som si školu namiesto nežnej detskej lásky.

Denis prichádza domov presne. Umýva si ruky a prejde ku mne. Sedím v sterilne čistej kuchyni. Cez seba mám len župan. Kadere mi splývajú vo vlnách na chrbte. Môj manžel sa stavia za mňa a hrebeňom mi robí cestičku vo vlasoch. Kým sa mu podarí rozdeliť ich presne na polovicu, trvá mu to. Pripadám si ako anglická vojvodkyňa, ktorá má vlastného veľmi starostlivého komorníka. Je to krásny rituál. A počas týchto desiatich minút sa cítim skutočne milovaná. Hladká mi popritom plecia i tvár. Napokon mi robí dva francúzske vrkoče. Keď gumičkuje druhý, nútim sa do úsmevu, hlodá vo mne červ pochybností a zároveň sa tak smutno teším na vypočítavú rozkoš, ktorú spolu zažijeme.

Galantne ma dvíha na nohy a na ceste do spálne mi vyzlieka župan. Sadám si na kraj postele. Jeden vrkoč mi dáva cez oči a druhý mi ako špagát šponuje do úst – nie je to celkom príjemné, ale na druhej strane, orgazmus dokáže prehlušiť akékoľvek nepohodlie. Oba mi ich pripevňuje sponkami na temene hlavy. Hoci ho nevidím, viem, že sa vyzlieka. Dávam sa na štyri, podopieram sa lakťami a čakám ho s vytrčeným pozadím, ktoré mi v ďalšej chvíli pedantne bozkáva. Keď začujem zvuk striekania lubrikačného gélu, hryziem do vrkoča. Keď je vo mne a priráža, nemyslím na nič. Akoby mi vygumovali mozog. Zvuk plieskania a jeho hlasné vzdychy sa odrážajú od stien rovnako ako brnenie v mojich útrobách. Keď skončí, pretočí ma na chrbát a zvalí sa na mňa. Dáva mi dole sponky a hádže ich o zem. Utiera mi ústa a na chvíľu si pomyslím, že ma pobozká, no nakoniec si líha vedľa mňa.

„Objímeš ma?“

„Nemyslím si, že je to nutné.“

Dotknem sa svojho brucha. „Necítim sa dobre.“

„Je ti zle?“ pýta sa prekvapene.

„Trochu,“ priznávam.

„Si tehotná?“ zamračí sa.

„Nie,“ odpoviem opatrne.

Zvláštna chvíľka ticha netrvá dlho. Každý ideme do svojej sprchy a z nej do spoločnej postele, v ktorej každý na svojej polovici zaspávame.

LUKÁŠ

„Piskuliak,“ hlásim sa do telefónu, ktorý mi zvoní už tretíkrát počas desiatich minút.

„Načo máte v novinách napísané, že ste okamžite k dispozícii?“ vybafne na mňa akýsi pako.

„Prepáčte, ale bol som v službe a nie vždy mám možnosť dvíhať hovory, zvlášť keď riešim upchatý odtok.“ Schválne blafujem, pretože mi je jasné, že mám dočinenia s nejakým dôležitým magorom.

Znechutene si odfrnkne. „Takto, pokazila sa nám sprcha a rád by som ju mal do večera opravenú. Bude to možné?“

„O hodinu som voľný. Vyhovuje vám to?“

„Nebudem doma, ale manželka vám otvorí. Budem ju informovať o vašom príchode. Bývame v tej novej štvrti. Rázusová 12,“ oznamuje mi, a skôr ako stihnem ešte niečo povedať, položí. Netuším, ako sa ten inteligent volá, ale je mi jasné, že býva v rodinnom dome, a to pod číslom 12. Otvorí mi jeho namyslená panička, možno bude mať aspoň ona toľko chochmesu, že sa predstaví.

Presne o šesťdesiat minút klopem na masívne dvere. Započujem bzučiak a ženský hlas: „Vstúpte.“ Vojdem, premýšľam, či sa mám vyzuť, väčšinou to nerobievam, ale keď mi padne zrak na biely huňatý koberec v obývačke, rýchlo mením svoje zvyky. Všetko tu je sterilné a až príliš nóbl. Čakám, kedy sa objaví domáca pani, no zatiaľ som sám.

„Choďte na poschodie, zabočte doprava a tretie dvere po ľavej strane. Manžel mi povedal, že vás oboznámil s problémom. Ak budete niečo potrebovať, zakričte, budem vo vedľajšej izbe,“ prihovára sa mi odniekadiaľ hlas. Otáčam sa a hľadím vôkol seba. Zvláštne spôsoby. Cítim sa ako v nejakej sterilnej klietke, kde by som sa mal vznášať, aby som nedajbože svojimi odtlačkami nezašpinil dokonalú čistotu. Keď vstúpim na sklenené biele schodisko, ktoré, mimochodom, vyzerá dosť hrozivo pre ľudí trpiacich akrofóbiou. Všimnem si chrómový reproduktor, z ktorého sa mi zrejme prihovárala domáca pani. Nikdy som sa nestretol s takýmto prístupom a je to divné. Julo by na to našiel celkom iste lepší prívlastok. Idem do kúpeľne, nech čím skôr odstránim poruchu a môžem vypadnúť. Cítim sa tu hrozne, hádam horšie ako v márnici.

V sprchovom kúte je mokro, preto si vyzúvam ponožky a vyhŕňam montérky.

„Nech sa páči,“ prekvapí ma hlas.

Obzriem sa ponad chrbát a oči sa mi stretnú s tou neznámou z baru. V rukách drží papuče a hľadí na mňa z výšky, akosi povýšenecky. Alebo sa mi to iba zdá?

Zmôžem sa iba na obyčajné: „Vy?“ Beriem šľapky, kladiem ich na zem, ale neobujem si ich.

„Poznáme sa?“ prekvapí ma otázkou a ja si nie som istý, či klame alebo si ma naozaj nepamätá.

„Prepáčte,“ utieram si ruku do nohavice, pretože je mokrá, „som nezdvorilý. Lukáš Piskuliak.“ Mykne jej kútikmi úst. Podá mi ruku studenú ako ľad. Tvári sa ako mĺkva ryba.

„Kristiana Kollárová.“ Kristína, pekné meno, pomyslím si. Poznal som jednu Kristínku, no tá sa netvárila zďaleka tak odmerane ako ona. V bare sa mi zdala taká zraniteľná a krehká, no keď ju vidím pod jasným svetlom tu v tomto paláci, ktorý patrí zrejme jej vydarenému manželíkovi, dochádza mi, aký som bol slepý. Zrejme to zapríčinil cigaretový dym a šero. Stojí tu v plnej kráse, hľadí na mňa zvrchu a tvári sa, akoby som bol dotieravý hmyz, ktorý by mala zašliapnuť.

„O chvíľočku to urobím, nebudem vás dlho obťažovať,“ oznamujem jej, chcem zmierniť to dusno, ktoré vytvára.

„To je v poriadku, pán Piškuliak.“

„Piskuliak.“

„Prosím?“

„Volám sa Piskuliak so s, nie š.“

„Och, prepáčte, nechcela som vás uraziť. Dáte si kávu?“

„Ďakujem, nie. Urobím to a pôjdem. Nemusíte mať obavy.“

„Nemám,“ hľadí na mňa, akoby ma skúmala röntgenovými očami. „Nemusíte sa ponáhľať.“

Chce byť zdvorilá, no jediné, čo chcem ja, je čím skôr vypadnúť. Pustím sa do práce a ona mizne kdesi v tých komnatách.

Keď som hotový, schádzam bosý po tých ultra moderných schodoch. Keďže mám mokré nohy, pridŕžam sa, aby som sa nešmykol.

„Narobil som vám trochu neporiadku, mrzí ma to,“ poviem, keď sa s ňou účtujem.

„To je v poriadku, dnes má prísť pani na...“ Zasekne sa. „Upracem to.“

„Jasné, chápem.“

Usmeje sa tak nepatrne, že to sotva zbadám. Takmer ju chcem pozvať na večeru, no včas sa zháčim.

„Prosím vás, vedeli by ste mi odporučiť reštauráciu, kde dobre varia?“ takmer mi zabehne slina, keď sa ma pýta. „Ale nie ten...“ hľadá správne slová, „podnik, kde to vyzerá ako v stredoveku.“ Takže si predsa pamätá. Má to byť nejaká hra? Šifra?

„Myslíte, kde sme sa stretli?“ spýtam sa priamo.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nebezpečná nevera.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.