Přeložila Jana Vlčková

Lucinda Berry: Útěk ze světa

Text copyright © 2019 by Heather Berry

All rights reserved.

This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

Translation © Jana Vlčková, 2021

ISBN 978-80-249-4493-7

PROLOG

Shiloh křičela, jako když ji na nože berou. Vzala jsem cíp šátku, ve kterém jsem ji nesla přivázanou na prsou, zabalila ji do něj a upalovala tmou. Cítila jsem, jak se nespokojeně vrtí. Zbavila se protivné látky a znovu zakvílela. Poháněl mě strach. Přitiskla jsem jí ruku na ústa a její tělíčko se otřásalo nehlasnými vzlyky. Sedla jsem si na zem a strčila jí palec do pusinky. Doufala jsem, že ji to uklidní. Okamžitě se utišila.

Díkybohu.

Srdce mi tlouklo, plíce mě pálily. Kradmo jsem se rozhlížela po lese. Zmocnil se mě nepříjemný pocit, že hodiny běhám stále dokola. I kdybych tu už někdy byla, nedalo se poznat, kde se nacházím právě teď a kterým směrem se ubírám. Hlavně musím zůstat v pohybu.

Pohlédla jsem na Shiloh. Měla doširoka otevřené oči, upřeně mě sledovala a dál sála můj palec. Vždycky se probudí hladová. Políbila jsem ji na čelo a připomněla si, že ona je tím důvodem, proč jsem tady. Udělala bych pro ni cokoliv.

„Vydrž, holčičko, vydrž,“ zašeptala jsem.

V lese nevládlo ticho a každý zvuk mě lekal. Podvědomě jsem očekávala, že po mně každou chvíli někdo skočí a zmocní se mě. Anebo hůř – seberou mi Shiloh. A odvezou ji k němu. Co když mě tady nechají?

Zvedla jsem se a pevně ji přitiskla k sobě. Musíme pokračovat v cestě. Schovala jsem jí hlavu pod šátek a znovu jsem vykročila. Stonky rostlin a větve mi drásaly nohy jako ostnatý drát. Nestarala jsem se o to a hnala se kupředu. Do bosých chodidel se mi zarývaly kamínky. Ráda bych si odpočinula, ale nemohla jsem se zastavit. Je pouze otázkou času, kdy malá zase začne vyvádět, a tentokrát nebude můj palec stačit. Její pláč je dovede přímo k nám. To se nesmí stát. Nepřipustím to. Utíkala jsem a bojovala s vyčerpáním, které se dostavovalo ve vlnách po celou noc. Bolela mě z něj hlava. Když už jsem si myslela, že neudělám jediný krok, les zřídl a krajina se před námi otevřela. Zrychlila jsem. Adrenalin vykonal své a poskytl mi poslední příliv energie, který jsem potřebovala, abych přešla přes mýtinu k silnici.

A pak jsem to spatřila – neonová světla, vypínající se k obloze.

Klusala jsem po silnici k benzinové pumpě. Shiloh se probudila a dala se do breku, ale už na tom nezáleželo.

„Teď si můžeš řvát, jak je ti libo,“ vykřikla jsem.

U dvou čerpacích stojanů nikdo nestál, ale uvnitř obchodu se svítilo. Spěchala jsem ke dveřím, vzala za kliku a uskočila zpátky, když se neotevřely. Znovu jsem na ně zatlačila.

Nic. Ani se nepohnuly. Praštila jsem do skla.

„Ne!“

Shiloh začala vyděšeně kvílet. Tloukla jsem do dveří a ječela jako divá. Po tom úmorném trmácení… Takový konec po všem, čím jsem si prošla. Po tvářích mi stékaly slzy. Z nosu mi kapalo. Zhroutila jsem se před obchodem.

„Hej!“ vyděsil mě mužský hlas, až jsem nadskočila úlekem. Přitiskla jsem k sobě Shiloh pevněji a opřela se o zeď. Muž na mě mžoural přes silná skla brýlí. Páchl kouřem. Na jmenovce pod logem Amoca bylo napsáno Matt.

„Co tu děláte?“ zeptal se mě. „Jste v pořádku?“

Vyškrábala jsem se na nohy a vrhla se na něho. „Prosím, prosím, musíte mi pomoct!“ Chytila jsem ho za košili. „Zavolejte policii! Prosím, musíte to udělat! Jsem Kate Bennettová.“

JEDNA

ABBI

SOUČASNOST

Nervózně jsem se dotkla přívěsku na krku. V medailonku se ukrývá obrázek mé mámy a já ho nosím od té doby, co zmizela. Před pěti lety jsme ji konečně pohřbili, ale bylo těžké uspořádat pohřeb, když nemáte tělo. Táta mě ujišťoval, že je to v pořádku a rodiny to dělají běžně, jako by tu byly i jiné děti, jejichž máma šla nakupovat a už se nikdy nevrátila domů. Místo formálního pohřbu jsme uspořádali krásné poslední rozloučení a pochovali jsme to, co k ní neoddělitelně patřilo, například její housle a nahrávky nejlepších koncertů, kopie dopisů, které napsala tátovi, a fotografie z dovolených a momentky pořízené při zvláštních příležitostech, na nichž jsme všichni tři. Takové ty věci. Ale teď zase ožila. Nikdo přece neobživne potom, co umře. Pořád si připadám jako ve snu a čekám, kdy se probudím.

Zírala jsem na zátylek tátovy hlavy. Vlasy na krku se mu kroutily, zvlhlé potem, což se stávalo, když byl udřený. Ale tentokrát za to mohly nervy. Meredith řídila, on seděl na sedadle spolujezdce a rozčileně podupával nohou. Trvala na tom, že usedne za volant. Za běžných okolností by se s ní hádal, ale tentokrát neřekl ani slovo. Moc nemluvil od chvíle, kdy mi tu novinu oznámili.

Vycítila jsem, že je něco špatně, v tu chvíli, kdy bez ohlášení vtrhli do mého pokoje. Táta vždycky napřed nejdřív zaklepá. Meredith ho prakticky zezadu držela a strkala přes práh. Ruce se jí třásly a byla bledá, ale v porovnání s ním vypadala dobře. Tátovy zornice byly tak obrovské, že zastínily zelenou barvu jeho očí, vytřeštěných tak, jako by zapomněl mrkat. Nikdy jsem ho neviděla tak zničeného. Vyskočila jsem z postele, kde jsem pracovala na domácím úkolu z přírodních věd.

„Tati, co se stalo?“ Stála jsem před ním, ale on se díval kamsi za moje záda, jako by mě nevnímal. Hleděl z okna za mým psacím stolem, jako by venku bylo něco důležitého, co nemůže spustit z očí. „Tati?“

„Já… to…“ Ohryzek mu poskakoval nahoru a dolů, jak přemáhal emoce. Obličej měl popelavý a leskl se potem. „Kdybychom…“

Pokouší se o něho infarkt? Ranila ho mrtvice? Proč ztrácejí čas se mnou, jestli se mu něco stalo?

„Co se děje?“ otočila jsem se k Meredith. „O co tady jde?“

„Právě jsme dostali velmi znepokojivé zprávy.“ Hlas se jí zadrhával, když mluvila. „Co kdybychom si na chvilku sedli na tvoji postel?“

Možná je za tím Caleb. Nebo Thad. Ale neposlali by mi textovku? Meredith by určitě vypadala mnohem hůř, kdyby se něco přihodilo některému z jejích synů, přitom pomáhá tátovi dobelhat se k lůžku, takže postižený musí být on. S tátou je něco špatně. Naplnily se moje nejhorší obavy. Od mámina zmizení jsem se nejvíc bála toho, že ztratím i tátu. Přepadla mě úzkost. Pokoušela jsem se zklidnit svůj dech a tlačila prsty u nohou proti botám, abych neztratila kontakt s přítomností, jak mě před všemi těmi lety naučila psychoterapeutka. Sedla jsem si vedle táty, žmoulala ruce v klíně a čekala, až jeden z nich promluví.

„Scotte, musíš Abbi říct, co se děje,“ nabourala se Meredith do mé paniky.

Táta se ke mně otočil, zornice měl stále obrovské. Pohyboval čelistí, jako by mluvil. „Našli tvoji mámu.“

Mámu.

Plácla jsem sebou na postel jako balon, ze kterého ušel vzduch. Končetiny jako by mi nepatřily. „Je… Je…“

„Žije,“ odpověděl táta.

Nezachytila jsem moc z toho, co říkal pak – něco o Montaně –, protože hlava se mi točila z přemíry dotírajících myšlenek. Teď, když se řítíme po dálnici, se mi točí dál, protože si v ní přehrávám vzpomínky a představuju si, jak se táta asi cítí od chvíle, kdy máma zmizela z parkoviště před Targetem. Zmizela jako duch. Zůstaly po ní klíčky v zapalování a kabelka na sedadle spolujezdce – beze stop šarvátky.

Bylo mi pět, když se to stalo, takže moje nejranější vzpomínky souvisí s tím, jak jsme s tátou chodili po Arcatě a rozdávali letáky s její podobiznou. Zaklepali jsme na každé dveře, a když nikdo neotevřel, nechali jsme leták za nimi. Dávali jsme si pozor, abychom žádný dům nevynechali. Táta na stěny obývacího pokoje přilepil izolepou podrobné mapy a vybarvoval oblasti, které jsme navštívili, abychom měli přehled, kam máme ještě zajít. Lidé ho kritizovali za to, že mě bere s sebou na pátrání, ale pomlouvali by ho stejně, bez ohledu na to, co by udělal nebo ne, protože tehdy na něm hledali jenom chyby. Nikoho nezajímalo, že úspěšně prošel testem na detektoru lži. Pořád v něm viděli podezřelého.

Na dveře jsme klepali skoro dva roky. V den výročí, kdy máma zmizela, místní televize odvysílala náš příběh spolu s otcovou původní dojemnou prosbou, aby se vrátila. Mluvilo se o neveselé statistice a počtu pohřešovaných – o tom, že čím déle jsou pryč, tím víc slábne pravděpodobnost, že se najdou živí. Ale táta na statistiky kašlal. Nikdy se o ně nezajímal. Každý tvrdil, že není možné, aby máma dosud žila. Lidi toho zjevně nevěděli tolik, jak se domnívali, protože míříme do nemocnice, kde se s ní setkáme.

Naklonila jsem se a položila dlaň na tátovo rameno. Nejradši bych mu vlezla na klín a schoulila se tam do klubíčka. Stiskl mi prsty, aniž se na mě podíval. „Jsi v pořádku, broučku?“ zeptal se.

„V naprosté pohodě, tati,“ odpověděla jsem.

Což samozřejmě nebyla pravda. Oba jsme to věděli, ale co jsem mu měla říct? Byla jsem na cestě za matkou, v jejímž stínu jsem vyrůstala celé dětství. Pro něco takového neexistují slova.

Moc si na ni nepamatuju, ale táta má spoustu vzpomínek. Znal ji skoro tak dobře jako sebe, protože spolu vyrůstali a na střední se do sebe zamilovali. Táta se o ně se mnou často dělil, aby se staly i mými vzpomínkami. Během let se z mámy stalo něco jako moje oblíbená hrdinka filmu, který jsem viděla tolikrát, že znám každou větu nazpaměť. Prohlížela jsem si její fotografie tak dlouho, dokud jsem si nevryla do paměti každý rys její tváře. Každou křivku. Každou vrásku. Můj nejoblíbenější snímek býval ve žlutém rámečku na nočním stolku vedle mé postele. Máma na něm stojí u třpytícího se vodopádu a hledí do dálky, jako by skrývala nějaké legrační tajemství. Usmívá se od ucha k uchu a oči jí jiskří. Táta tvrdil, že měla nakažlivý smích, a já jej málem slyšela, kdykoliv jsem se na tenhle obrázek podívala. Srdce se mi rozbušilo při pomyšlení, že teď ho uslyším na vlastní uši. Bude jí stále do smíchu? Zachvěla jsem se. Podle policie u sebe měla miminko. Což znamená jedinou věc.

DVĚ

MEREDITH

SOUČASNOST

Někdo by měl něco říct. Cokoliv. Dvě hodiny Scott nepronesl ani slovo. Nemluví od té doby, co jsme opustili Kalifornii a překročili státní hranici Oregonu. Prohodila jsem hloupou poznámku o tom, jaké jsou tu nádherné hory, ale vyznělo to, jako když moc tlačím na pilu. Ale bývám upovídaná, když mě něco rozčílí. Nemůžu si pomoct. Tímto způsobem se vyrovnávám s problémy. Scott na tom obvykle bývá stejně. Je to jedna z věcí, které na něm nejvíc miluju a co mě k němu přitahovalo na podpůrné skupině pro pozůstalé, kde jsme se seznámili.

Chodila jsem tam více než dva měsíce, a protože jsem očekávala, že podobnou formu psychoterapie volí převážně ženy, překvapilo mě zjištění, že se sezení účastní i muži. Objevila jsem u nich emocionální hloubku, s níž jsem se u jiných pánů nikdy nesetkala, dokonce ani u svého otce, a to byl pan Citlivka. Bohužel zkoušku z emocionální dospělosti složili za cenu zlomeného srdce a velké ztráty. Většině z nich táhlo na padesátku a o manželky je připravila rakovina, což se velmi podobalo mému vlastnímu příběhu.

Nikdy by mě nenapadlo, že se tak mladá stanu vdovou. Nenapadlo to nikoho. Když jsem se provdala za svého prvního muže, Jamese, stejně jako ostatní páry jsme snili o tom, že založíme rodinu, společně zestárneme a budeme se těšit z vnoučat a možná i pravnoučat, pokud budeme mít to štěstí. Nikdo nebyl připravený na slovo rakovina. Vrazilo nám pořádnou facku. Zdrtilo každého, kdo se dozvěděl, jak dopadla Jamesova každoroční lékařská prohlídka. Záviděla jsem všem, jejichž partner zemřel rychle a důstojně. Nádor na mozku je pomalá, vysilující smrt, která dočista změnila každou část jeho osobnosti. Bylo příšerné sledovat, jak se blíží. Stejně jako bylo těžké poslouchat naše syny, jak se napřed modlí za tátovo uzdravení – a nakonec za jeho rychlý odchod. Právě oni mi navrhli, abych se poohlédla po nějaké podpůrné skupině pro vdovy. Rakovina nevysála život jenom z Jamese – vysála ho i ze mě. Proto jsem se vydala na neznámé území, kde jsem nikdy dřív nebyla.

Zrovna když jsem se začala vyrovnávat se svou novou realitou, objevil se Scott. Okamžitě jsem ho poznala, když vstoupil do společenské místnosti kostela, stejně jako většina ostatních. Nemůžete žít v Arcatě a nevědět, co je zač. Jeho obličej se objevoval v médiích. Když se něco takového stane na malém městě, jako je naše, zasáhne to všechny. Někteří z nás se účastnili pátrání v okolních lesích a kolem řeky, kde jsme slídili po sebemenší stopě po jeho pohřešované manželce.

Hnědé vlasy prokvetly stříbrem, ale vypadal mnohem lépe než před roky v televizi, kdy byl zničený zármutkem a připomínal šílence, když zoufale prosil o informace o své ženě. Přibral, obličej se mu zakulatil, působil mnohem přátelštěji a uvolněněji. Plné rty tiskl k sobě a na nikoho z nás se ani nepodíval, když usedal na jednu z hliníkových židlí, rozestavěných do kruhu. Zíral na podlahu před sebou.

Takhle to chodilo celé měsíce. Kromě toho, že se na začátku představil, dokonce ani nepromluvil, ale postupem času se začal pomalu otvírat. Spřátelili jsme se a roky byl náš vztah striktně platonický, protože odmítal uvěřit, že se Kate nevrátí. Začali jsme pozdě v noci hrát online šachy, neboť jsme měli další společnou věc, a to chronickou nespavost, která jako spousta našich dalších potíží odstartovala po ztrátě partnera. A tak jsme pořádali noční turnaje a po celou dobu si posílali vzkazy. Prostřednictvím chatu jsem se o něm dozvěděla víc než na skupině, ale pravdou zůstává, že i já jsem byla tímto způsobem sdílnější. Online komunikace mi dodávala odvahu, kterou jsem si přála mít v přímém kontaktu s okolním světem.

Vyšel sis od té doby s někým?

Já zrovna nedávno začala zase randit, což je na prahu padesátky mnohem horší než ve dvaceti, a ani tenkrát jsem z toho nebyla odvázaná.

Odpověď přišla okamžitě.

Ani náhodou.

Kate byla pohřešovaná víc než čtyři roky, proto jsem předpokládala, že má za sebou pár příšerných schůzek a mohli bychom se podělit o zážitky. Ve skupině se vyskytovaly dva typy lidí – ti, kteří se o svých drahých zesnulých neradi zmiňovali a vzpomínky si nechávali pro sebe jako důkladně střežená tajemství, a ti, kteří o nich naopak nedokázali přestat mluvit. Scott spadal do druhé kategorie a vyprávěl mi o Kate tolik historek, až jsem mívala dojem, že ji osobně znám. Věděla jsem o ní víc než o některých svých nejbližších kamarádkách.

Přemýšlel jsi o tom někdy?

Tentokrát obratem neodpověděl. Cítila jsem tíhu viny, když přiznal:

Párkrát.

Během následujících měsíců se mi Scott otvíral víc a víc a svěřoval se mi s obtížemi, které mu brání pohnout se z místa. Opakovaně jsem ho ujišťovala, že je to úplně normální, a zlehka jsem ho naváděla, aby přestal tvrdošíjně řešit minulost. Byl moc mladý, aby prožil zbytek života v osamění. A pak jsem jedné noci konečně vyrukovala s odvážným návrhem.

Možná by ti pomohlo odpoutat se od Kate, kdybys ji nechal prohlásit za mrtvou.

Uplynuly další dva roky, než se k tomu odhodlal, a další rok, než jsme měli první schůzku.

A teď jsme tady.

Novomanželé.

Před deseti měsíci jsme se jeden druhému oficiálně upsali na radnici a naše děti nám šly za svědky – moji dva kluci, Thad a Caleb, a Abbi. Tradiční svatbu jsme už měli a ani jeden z nás o ni znovu nestál. Kromě toho toto privilegium náleželo výhradně našim zesnulým drahým polovičkám. Navzájem jsme respektovali, že chceme jistým vzpomínkám zachovat punc mimořádnosti. Místo opulentní hostiny jsme si dopřáli slavnostní večeři, ale vůbec se nelišila od běžných rodinných večeří. Vždycky pro nás bylo důležité, aby spolu naše rodiny vycházely. Právě proto jsme se sestěhovali dohromady dlouho před sňatkem. Nebyli jsme hloupí. Uvědomovali jsme si, že to možná nevyjde, a oba jsme byli připraveni ze vztahu odejít, pokud by vadil našim dětem. Beztak si vytrpěly dost.

Thad a Caleb zvládli přechod hladce. Thad si užíval poslední prázdniny před odjezdem na vysokou a Caleb nastupoval do druháku v Drake, takže měli dost práce s vlastním životem, než aby se starali o náš vztah. Abbi byla úplně jiná kapitola. Když jsme začali se Scottem žít spolu, táhlo jí na třináctý rok a nikdy se o svého otce s nikým nedělila. Znala jen život s tátou a nechtěla o něj přijít. Zlomili ji až moji kluci, protože ji obdivovali a neustále ji obletovali. Netrvalo dlouho a začala jim náklonnost oplácet. Když přijeli domů z vysoké, nikdy nevynechali jediné její houslové vystoupení a její kamarádky šly z mých synů do kolen.

Pohlédla jsem na Abbi prostřednictvím zpětného zrcátka. Měla zavřené oči, ale pochybovala jsem, že spí. Nikdy nedokázala usnout, když byla rozrušená. Vykazovala dokonalou kombinaci genů Scotta a Kate. Byla štíhlá jako matka a po otci zdědila atletickou postavu, jenže nenáviděla jakýkoliv sport. Navzdory všemu, čím si prošla, působila zdravě a roztomile.

V hlavě jsem si přehrávala scény z dnešního rána. Zaklepání na dveře mě překvapilo, protože jsme nikoho nečekali. Vykoukla jsem z okna v kuchyni a zavolala na Scotta. Na schodech stáli dva policisté. Všiml si jich, když scházel po schodech do přízemí, a hlasitě si povzdechl. Tenhle okamžik si představoval roky a nedokázal skrýt úlevu, že konečně nadešel.

„Vy jste Scott Bennett?“ zeptal se policista.

Scott přikývl, příliš nervózní na to, aby mohl mluvit.

„Pane Bennette, v Rittsbergu v Montaně byla nalezena Kate Bennettová. Živá,“ oznámil nám jeho kolega.

Scott klopýtl dopředu, jako by byl opilý. Odvedla jsem ho k lavici přiražené ke stěně chodby.

„Předkloňte se a dejte si hlavu mezi kolena,“ radil policista příkrým úředním tónem, jak mívají členové bezpečnostních složek ve zvyku.

Scott zesinal. Zežloutl. Zešedl. Znepokojovalo mě, jak lapal po dechu. Zařídil se podle policistova doporučení. Hladila jsem ho po zádech v naději, že se uvolní. Trvalo několik minut, než se jeho dech vrátil do normálu, ale nakonec se uklidnil.

„Říkal jsem vám, že to pomůže,“ poznamenal policista, ačkoliv Scott neucedil ani slovo.

Nejspíš podobnou situaci zažil už mockrát, proto ta arogance. Musíte projít speciálním tréninkem, abyste převrátili něčí život? Ačkoliv nám oznamoval, že je Kate naživu, cítila jsem, jak se naše předchozí existence otřásla v základech, smetená vlnou šoku. Navěky už budeme dělit svůj život na „předtím“ a „potom“.

Od té doby jedna otázka pronásleduje druhou a já je nedokážu zarazit. Promnula jsem si čelo, unavená z nekonečné smyčky. Zavrtěla jsem hlavou ve snaze zmírnit napětí, které ve mně od rána roste.

„Jak je ti?“ zeptala jsem se šeptem Scotta pro případ, že by Abbi skutečně usnula.

Pokrčil rameny.

Ukázala jsem hlavou dozadu směrem k Abbi. „Jak je na tom?“

Znovu pohodil rameny.

„Mám pustit hudbu?“

„Jo,“ hlesl ochraptěle. Zněl, jako by byl celou noc vzhůru anebo fandil na baseballovém zápase. Pořád byl pobledlý.

Mobil jsem potřebovala kvůli navigaci, tak jsem zapnula rádio. Všechny moje oblíbené stanice naprogramované doma nabízely jen praskavé ticho. Ladila jsem kanály tak dlouho, až jsem objevila jeden s čistým zvukem a auto zaplnila klasická rocková muzika. Manžel zavrtěl hlavou. Další v pořadí bylo country, které vyloženě nesnášel.

„Promiň,“ omluvila jsem se a ve snaze rychle změnit žánr jsem omylem zesílila zvuk. Abbi se s trhnutím probudila.

„Kruci!“ zadrmolila.

Za běžných okolností bychom ji napomenuli, aby neklela, ale na tomhle dni nebylo nic normálního.

„Mám naladit něco jiného? Třeba se mi podaří narazit na nějaký mluvený pořad nebo tak. Anebo mi půjč svůj mobil s navigací a můžeš zapojit ten můj, protože ten tvůj do adaptéru nepasuje. Já –“

Scott mě přerušil a položil mi ruku na stehno. „Zlato, miluju tě. Ale mohli bychom jenom mlčet?“

TŘI

ABBI

SOUČASNOST

Zlostně jsem zírala na zavřené dveře a bojovala s pokušením bušit do nich tak dlouho, až mě pustí dovnitř. Je to moje máma a já si zasloužím být tam s nimi. Jenže ráno na nás čekala u vchodu na pohotovost nějaká paní Důležitá a hnala nás nemocnicí, aniž by se představila. Vystrčila mě na chodbu a zabouchla mi před nosem dřív, než jsem stačila protestovat. Kdyby táta nebyl v šoku, napomenul by ji, aby se mnou nejednala jako s dítětem. Nebylo fér, že Meredith s ním mohla být uvnitř a já ne. Než jsme dorazili do Montany, počítala jsem každý ujetý kilometr a nikdy by mě nenapadlo, že mě takhle odstrčí.

Hrozně mi vadilo, že se mnou zacházejí jako s mrnětem. Za zavřenými dveřmi nemluví o ničem, co by mě už předtím nenapadlo. Nejspíš dvakrát. Představovala jsem si každou příšernou věc, která ji mohla před všemi těmi roky potkat, takže mě nemohli ničím překvapit, ale teď už je pozdě. Trčím venku.

Bolel mě žaludek. Špatně jsem spala, protože v hotelu nikdy pořádně neusnu, a za celý den jsem snědla jenom banán. Nechtěla jsem ho, ale táta mě přinutil. Taky od včerejška nic nesnědl, proto jsem souhlasila, že si jeden vezmu, pokud on si dá taky. Ačkoliv mi vadilo, že je Meredith uvnitř a já tvrdnu na chodbě, přinejmenším může tátu podržet. Je úplně na dně.

V kapse mi zabzučel mobil. Cítím jeho vibrace od chvíle, kdy se zase probral k životu. Večer jsem ho vypnula, protože moje nejlepší kámoška Meaghan mi pořád psala a vyptávala se, jak mi je a co se děje, až už jsem to nemohla dál vydržet. Nechala bych ho vypnutý, ale chtěla jsem, aby mi táta mohl poslat zevnitř esemesku, kdyby chtěl.

Je tam i máma? Nemůže tam být, že ne? Nejspíš ne. Potom, co jsme se o mámě dozvěděli, táta mluvil s vyšetřovatelem jménem Marcos a ten mu sdělil, že mámu a miminko museli hospitalizovat kvůli zraněním, a tohle není pokoj pro pacienty. Vypadá to spíš na obyčejnou kancelář. Ale máma je s námi v jedné budově. Oficiálně dýcháme tentýž vzduch.

Dlouho jsem si na ni ani nevzpomněla. Určitě skoro rok. Ucítila jsem osten viny. Ve druhé třídě jsem si myslela, že když si na mámu každou hodinu nevzpomenu, únosci ji zavraždí – jako by její přežití záviselo na mých úvahách, ať už skončila kdekoliv. Byla jsem tou představou úplně posedlá a v noci jsem si nařizovala budík, aby mě včas probudil. Vypěstovala jsem si zvláštní druh obsedantně kompulzivní poruchy a skončila jsem u psychologa, kam jsem přestala docházet teprve nedávno. Teď jsem se cítila podobně a připadalo mi to strašidelné. Jakože kdyby se mi nepodařilo udržet ji bez přestávky v hlavě, zase někam zmizí.

Zaostřila jsem na dveře vedoucí do jiných částí nemocnice. Kdybych kolem ní prošla na chodbě, poznala by mě? Anebo by ji ke mně cosi táhlo, aniž by věděla proč? Nějakou dobu po jejím zmizení jsem každých pár týdnů vyžadovala zastřihnout vlasy, aby zůstaly stejně dlouhé, jako když zmizela. Děsilo mě pomyšlení, že mě nepozná, když budu vypadat jinak.

Jak teď vypadá ona? O jejím vzhledu nikdo nemluvil. Stěží nám něco řekli. Marcos nám sdělil jenom to, že se objevila na benzinové pumpě v severní Montaně s miminem v náručí a křičela o pomoc. Skončila v nemocnici. Slíbil, že všechny otázky tátovi zodpoví osobně. Znovu jsem se podívala na zavřené dveře. Trvá jim to celou věčnost.

A proč nikdo nechce mluvit o problému, o kterém všichni vědí?

Co si máma pomyslí, až se dozví, že se táta znovu oženil? Nemůže za to, že se posunul dál. Kdyby bylo po jeho, každé ráno by pro ni zaznamenal do deníku průběh předešlého dne a každý večer pokládal její noční košili na tu stranu postele, kde kdysi spala. Čekal by na ni věčně. Vždycky říkal, že se s mámou milovali tím druhem lásky, kterou člověk potká jen jednou za život.

ČTYŘI

MEREDITH

SOUČASNOST

Pod stolem jsem stiskla Scottovi ruku. Seděli jsme na židlích z bílého plastu v čele stolu jako na nějaké podivné formální večeři, kde jsme významnými hosty. Ostré světlo zářivek propůjčovalo omšelé místnosti modrozelený odstín a ze stěny za mnou se odlepovaly květované tapety, které tu zůstaly z osmdesátých let. Vrchní vyšetřovatel Marcos se usadil na pravé straně stolu. Z jedné strany měl svého parťáka, z druhé policistu v uniformě. Zbývající židli obsadil člověk z vedení nemocnice. Lékaři postávali podél stěn. Sešlo se tu až příliš mnoho lidí a stísněný prostor se tak zdál ještě menší.

„Já jenom nechápu, proč mi odmítáte odpovědět na moje otázky.“ Nikdy jsem Scotta neviděla tak rozzlobeného. Probodával Marcose pohledem. V okamžiku, kdy za námi zapadly dveře, se můj muž probral z otupělosti způsobené šokem a v rychlém sledu za sebou vypálil na přítomné několik dotazů:

„Kde byla?“

„Kdo ji unesl?“

„Jak se dostala na tu benzinku?“

„Proč byla v Montaně?“

Marcos zvedl ruce, aby ho zadržel, a tohle gesto několikrát zopakoval. „Jak už jsem povídal – utrpěla závažné trauma. Nemůžeme jí pokládat otázky, dokud to primářka neschválí, a ta bohužel odletěla na konferenci a vrátí se až po osmé.“

„Kdy se tu ukáže?“

Jemně jsem položila Scottovi ruku na paži. „Povídal, že dnes po osmé večer, zlato.“

V tomto kruhu se točíme už potřetí. Scott si potřebuje odpočinout. Sice tvrdil, že spal, ale já cítila, jak se vedle mě celou noc převaluje. Někdy před třetí se odplížil do křesla pod oknem a do postele se už nevrátil. Za celý den skoro nic nesnědl. Sice uběhlo necelých čtyřiadvacet hodin, ale už teď vypadá, jako by ztratil na váze. Naštěstí ho Abbi ráno přesvědčila, aby snědl banán.

„A co do té doby budete dělat?“ zeptal se. Tmavé vlasy mu trčely do všech stran, jak si je divoce prohrabával prsty.

Scott žil v přesvědčení, že se v Katině případě od začátku postupovalo špatně a policie řádně nevykonávala svou práci, počínaje tím, že pátrání po pohřešované osobě vyhlásila až po osmačtyřiceti hodinách. Tvrdil, že ztráceli drahocenný čas tím, že se soustředili na něho, místo aby hledali ji.

„Vážně se chceš zaplést s člověkem podezřelým z vraždy?“ zeptala se mě máma, když zjistila, že spolu randíme.

Vysmála jsem se jí. „Stalo se to před mnoha lety a z okruhu možných pachatelů ho skoro okamžitě vyloučili.“

Každý ví, že když někomu zmizí partner, ten druhý bývá podezřelým číslo jedna. FBI dostála své pověsti a Scotta si důkladně proklepla. Z vyšetřování vyšel úplně čistý, dokonce dvakrát podstoupil test na detektoru lži, ale některým lidem to nestačilo. Takovým se ničím nezavděčíte. Máma mezi ně díkybohu nepatří, Scotta si oblíbila a bere ho jako svého. I moji bratři ho přijali do rodiny.

„Výjezdovka sbírá důkazy na čerpací stanici a kolegové pročesávají okolní les. Hledají případné stopy.“ Marcos pro tuto příležitost zvolil elegantní, dobře střižený oblek, jenž se hodil k vlasům barvy písku a inteligentním modrým očím, které ze Scotta dosud nespustil.

„Kdy ji můžeme vidět?“ vyzvídal Scott.

Zatajila jsem dech. Vážně se to děje? Kate žije a my se s ní setkáme. Až do téhle chvíle mi nic z toho nepřipadalo reálné.

Marcos praskal klouby prstů a nespouštěl z mého muže zrak. „Rádi bychom, abyste ji co nejdřív navštívil. Důvěrně známá tvář by ji mohla pomoct vytáhnout z ulity.“ Odkašlal si. „Doufám, že s námi budete spolupracovat a sdělíte nám všechny informace, které vám během vaší návštěvy poskytne. Zajímá nás úplně všechno. I to, co se zdá nedůležité.“

Scott dychtivě přikyvoval. „Samozřejmě. Udělám cokoliv, co pomůže zjistit, kdo ji unesl.“ Ukázal na mě. „Meredith taky. Abbi všechno vysvětlím.“

„Co to miminko? Je v pořádku?“ zeptala jsem se.

Dozvěděli jsme se, že je to holčička, ale nic víc. Nikdo netušil, jak se jmenuje, a Kate nemluvila. Od příjezdu do nemocnice nepronesla jediné slovo. V sanitce jí dali sedativa, protože začala šílet, když zavírali dveře, a pokusila se vyskočit ven. Od té doby mlčí. Medikament ji nejenom uklidnil – jako by ji vypnul.

Jako na povel předstoupil lékař, opírající se o stěnu. „Dítě podstoupilo důkladnou prohlídku a pediatři konstatovali, že až na mírnou dehydrataci a několik škrábanců je holčička úplně zdravá.“

Vydechla jsem úlevou. Podívala jsem se na Scotta, abych zachytila jeho reakci. O dítěti se až dosud ani jednou nezmínil. Nehnul ani brvou.

„Můžeme teď Kate vidět?“ zeptal se.

Marcos přikývl. „Ale rád bych vás varoval. Není v nejlepším stavu. Nemáme ponětí, čím vším si prošla, nicméně stav jejího těla svědčí o tom, že toho má za sebou opravdu hodně. Za dobu, co byla nezvěstná, podstatně zestárla. Ať žila kdekoliv a zakusila cokoliv, bylo to tvrdé.

Scott mi pod stolem stiskl ruku. „My to zvládneme,“ prohlásil.

PĚT

ABBI

SOUČASNOST

Táta přede mnou poklekl. On a Meredith vyšli z místnosti jako poslední. Ostatní se odebrali za svými povinnostmi, zůstal s námi jenom Marcos.

„Proč jí nepovíte, před čím jsme vás varovali?“ Marcos se nad námi tyčil a svými širokými rameny a nadupaným hrudníkem mi připomínal hráče amerického fotbalu od nás ze školy. V mojí přítomnosti zjevně nebyl ve své kůži, z čehož jsem usoudila, že nemá děti.

Táta mě objal kolem ramen. Oči se mu zamžily. „Máma toho hodně vytrpěla a nějaký čas potrvá, než se vzpamatuje. Až ji uvidíš, bude vypadat úplně jinak, než jak si ji pamatuješ, proto chci, aby ses na to připravila.“

Věděl o mně mnohem víc, než ví většina chlapů o svých pubertálních dcerách. Možná víc, než by chtěl – třeba jakou mám velikost podprsenky anebo jakou používám značku tamponů. Říkám mu skoro všechno, ale jednu věc jsem mu zamlčela – jak málo si na mámu pamatuju. Zlomilo by mu to srdce mnohem víc než samotná její ztráta, a to jsem mu nemohla udělat. Pravda je, že jsem si vzpomínky na dětství spojovala s jeho tváří, a ne s její. Vzpomínky na mámu se pojily spíše s pocity, těžko identifikovatelnými v čase a prostoru, zato nesmazatelnými. Ale byly to jenom střípky. Miniaturní.

Největší vzpomínka na mámu se pojí s tátovýma láskou rozzářenýma očima, kdykoliv o ní mluvil. Ráda jsem se probírala věcmi z její skříně a poslouchala jeho historky jako ty nejkrásnější pohádky na světě. Dotýkal se jejích nejoblíbenějších šatů a vyprávěl mi, že jako děti byli nejlepší kamarádi a všichni byli nadšení, když se jako teenageři dali dohromady. Nikdy jsem se nechtěla oblékat jako Popelka nebo Sněhurka, protože mojí nejoblíbenější princeznou byla máma. Během let mě táta mockrát vyfotil v jejích šatech. Nejradši jsme měli snímek, na němž jsem se producírovala po kuchyni v jejích svatebních šatech, příliš velkých kovbojských botách a s velikonočním kloboukem s květinami na hlavě. A pak jsem s tím jednoho dne přestala. Proč už jsem nenosila její šaty? Stalo se to ve stejný den, kdy jsem přestala věřit na princezny a pohádky?

Roky jsme její oblečení skladovali v krabicích vzadu v garáži. Měli bychom jí něco přivézt. Ale tak staré věci by přece nosit nemohla. Nebo snad jo? Co si vezme na sebe? Proč na to nikdo nepomyslel?

„Nepřivezli jsme jí žádné oblečení,“ vyhrkla jsem.

Táta povytáhl obočí. „Cože?“

„Nemá co na sebe.“ Emoce se draly na povrch. Byla hloupost kvůli něčemu takovému brečet, ale já si nemohla pomoct.

Táta mě přivinul k sobě a pevně mě objal. „To bude dobré. Něco jí seženeme.“

Zahihňala jsem se skrze slzy. Meredith zalovila v kabelce a vytáhla kapesník. Vysmrkala jsem se a ztěžka si povzdechla.

„Všichni připraveni?“ zeptal se Marcos.

Nikdo neodpověděl, ale zvedli jsme se a následovali ho z místnosti a pak několika krátkými chodbami. Nemocnice byla mrňavá stejně jako město. Marcos zůstal stát u pokoje 28A. Naše kroky se zpomalily. Dal nám chvíli na vzpamatování, než zaklepal a otevřel dveře.

Popadla jsem tátu za paži a visela na jeho bicepsu. Pokoj byl plný lidí, kteří se před námi rozestupovali, abychom mohli projít. Poskočilo mi srdce. Prudce jsem vydechla.

A pak jsem ji uviděla.

Mámu.

Už nebyla blondýnka. Po zádech jí splývaly dlouhé zacuchané prameny vlasů šedivých jako myš. Na vršku hlavy měla úplně holá místa. Veselé modré oči, jež zářily z fotografií, pohasly a zapadly do důlků. Z vyzáblého obličeje trčely lícní kosti, jako by ji zevnitř užírala rakovina. Pravou stranu tváře hyzdily křivé jizvy.

Tohle není máma. Nemůže být. Jsme v nesprávném pokoji.

Otočila jsem se k tátovi. Zíral na ni, ani se nepohnul. Zvedla ruce k obličeji a zakryla si ústa dlouhými roztřesenými prsty. Byla menší než já. Jak je to možné? Vůbec se nepodobala ženě, jejíž podobenku jsem do osmi let schovávala pod polštářem.

Nikdo se nepohnul. Nikdo nepromluvil, jako bychom potřebovali minutu ticha, abychom si uvědomili důležitost okamžiku, a pak začali brebentit všichni najednou, hemžili se kolem mě a náhle jsem stála přímo před ní.

Natáhla ruku a opatrně mě pohladila po tváři, jako by nemohla uvěřit, že jsem skutečná. „Abbi,“ hlesla sotva slyšitelně.

Roky jsem její hlas neslyšela, ale sotva se ozval, něco ve mně ji poznalo. „Mami.“ Hlas se mi třásl dojetím, slzy se mi kutálely po tvářích.

Přitáhla si mě blíž a objala mě křehkými pažemi. Cítila jsem každou kost na jejích zádech. Tiskla se žebry k mé hrudi. Bála jsem se, že jí ublížím, když ji zmáčknu moc tvrdě. Její vůně mi připadala cizí. Nepřipomínala parfém, který ráda používala, ale spíše zkyslé mléko.

Táta stál vedle mě a snažil se být trpělivý. Mohla bych v její náruči zůstat věčně, avšak ustoupila jsem stranou, aby se mohli přivítat. Ovinul ji pažemi a její drobné tělo se ztratilo v sevření jeho těla. Ramena se jim otřásala vzlyky, když si šeptali slova, která jsme my ostatní nemohli slyšet. Sestry se odvracely, protože nechtěly narušit posvátnost okamžiku. Meredith se odlepila od stěny a stoupla si vedle mě. Vzala mě kolem ramen a přitulila mě k sobě.

„Vítej doma, Kate. Jsme rádi, že jsi v bezpečí,“ řekla a otřela si slzy.

ŠEST

MEREDITH

SOUČASNOST

Ohlédla jsem se na zadní sedadlo auta. Tentokrát Abbi doopravdy spala. Usnula skoro okamžitě, jakmile jsme opustili nemocnici. Chudinka ubohá. Celou cestu na parkoviště plakala. „Do hotelu zatím nepojedu,“ oznámila jsem Scottovi. „Projedeme se po okolí, aby se prospala. Bojím se, že když zastavíme, probudí se a už neusne. Potřebuje si odpočinout. Když byli kluci malí a odmítali spát, dělala jsem totéž. Vozila jsem je autem, dokud neodpadli, a pak jsem zaparkovala a nechala běžet motor, dokud neprocitli.“

„Dobrý nápad,“ přikývl.

Odbočila jsem doleva na hlavní ulici a pomalu projížděla kolem malých krámků, které ji lemovaly po obou stranách. Kvůli Scottovi a Abbi mě bolelo srdce. Miminko naši návštěvu povážlivě zkrátilo. Scott a Kate se objímali, ale sotva sestry přinesly dítě, Scott vyskočil z lůžka, jako by ho pálilo.

„Shiloh.“ Katin obličej se při pohledu na dcerku rozzářil. Sestra ji podala matce. Maličká se začala okamžitě vrtět a hledat její ňadro. Kate ji odsunula o kousek dál, ale malá byla hned zpátky. Návštěvu jsme museli předčasně utnout, protože bylo jasné, že Shiloh potřebuje nakojit. Scott nás vyhnal z pokoje, aniž by Abbi dostala šanci obejmout Kate na rozloučenou.

„Marcos nás sice varoval, že bude vypadat jinak, ale měl být konkrétnější,“ poznamenala jsem. „Klidně mohl říct, že vypadá na osmdesát. Určitě by to všem pomohlo.“

„Třeba chtěl, aby to s námi otřáslo.“

„Vážně?“

Pokrčil rameny. „Snad. Kdo ví? Nemám ponětí, proč dělají to, co dělají. Na vlastní oči se přesvědčíš o všem, co jsem ti popisoval už před léty.“

O Katině případu jsem slyšela všechno. Znala jsem ho do takových podrobností, jako by šlo o moji vlastní manželku. Přesně vím, jak toho dne zmizela z parkoviště před Targetem, je mi známo, co měla napsané na nákupním seznamu a že nechala kabelku na sedadle spolujezdce v rodinné toyotě. Slyšela jsem o každém kroku, který vyšetřovatelé podnikli, o každé stopě, kterou objevili, ale pak případ brzy odložili. Scott vyzkoušel všechny osvědčené i netradiční způsoby, jak nalézt ji anebo přinejmenším slibné vodítko – jasnovidce, věštce a všelijaké podivíny, kteří ho za ty roky kontaktovali s historkami o svých vlastních příbuzných, již zmizeli. Přihlásila se celá skupina lidí, kteří věřili v konspirační teorii hromadného únosu zorganizovaného vládou. Mluvili o tom na jednom z diskuzních fór, jež Abbi svědomitě sledovala.

„Policie a vyšetřovatelé ti nikdy neposkytnou všechny informace, které mají. Vždycky si schovávají nějaké karty v rukávu,“ prohlásil cestou manžel. Před semaforem jsem zpomalila. „Ale od tebe chtějí, abys jim hlásila všechno. Od tebe se očekává, že budeš otevřená kniha.“

„Přinejmenším nemáme co skrývat,“ ujistila jsem ho.

„Na tom nesejde. Stejně s tebou jednají, jako když něco tajíš.“ V hlase mu hořela zlost. Dobře si pamatoval, jak důkladně ho vyždímali.

Abbi něco zamumlala a zavrtěla se. Zmlkli jsme, dokud zase neusnula.

„Nepoznala bych ji,“ přiznala jsem. Prohlížela jsem si všechna Katina fotoalba a několikrát zhlédla domácí videa.

Scott zíral z okénka a tvářil se přísně. „Já nevím. Pohlédl jsem jí do očí a uviděl v nich starou dobrou Kate.“

Také jsem se jí podívala do očí, ale ženu z minulých dob jsem nespatřila. Mně její oči připadaly mrtvé.

„Co ti říkala, když jsi ji objímal?“ vyzvídala jsem.

Zapýřil se a zamumlal něco, čemu jsem nerozuměla.

„Cože?“

„Na tom nezáleží,“ odbyl mě.

„Ano, záleží. Mohlo by to být důležité. Vzpomeň si, jak nás Marcos nabádal, abychom si zapamatovali všechno, co nám poví, i kdyby nám to nepřipadalo důležité.“

„Říkala… opakovala: ,Je mi to tak líto, Scottie.‘“

„Scottie?“

Přikývl a odvrátil se.

„Tvrdil jsi, že tohle pojmenování nesnášíš.“

Zčervenal až ke krku. „No, víš… jenom… Připadá mi to hloupé. Takhle mě oslovovala, když nám bylo deset.“

Právě o tohle šlo. Stali se nejlepšími přáteli dávno předtím, než se do sebe zamilovali, a tak o sobě věděli naprosto všechno, protože takhle to v případě nejlepších kámošů chodí. Scott často říkával, že se navzájem znali tak důkladně, že se prakticky stala součástí jeho DNA.

„To je milé,“ hlesla jsem a přinutila se usmát. Nepochybovala jsem, že mě miluje, ale nikdy jsem nezapomněla, jak často mi připomínal, že ztratit Kate pro něho bylo stejné jako přijít o kus těla a že bez ní je jen poloviční člověk.

KATE

TEHDY

Zašátrala jsem na dně kabelky, hledala jsem nákupní seznam. Jediné, co jsem našla, byl uzavíratelný sáček plný rozdrcených slaných krekrů ve tvaru rybiček a červené lízátko, které si Abbi přinesla ze sobotní oslavy narozenin. Naštvaně jsem si povzdechla. Nejspíš jsem ho zase nechala doma. Bože, jak já nenávidím páteční odpolední nákupy! Supermarket je vždycky narvaný lidmi, regály poloprázdné, avšak měli jsme tak hektický týden, že jsem nestihla nakoupit dřív. Teď mi nic jiného nezbývalo, protože nám došlo mléko.

Vyskočila jsem z auta a přibouchla za sebou dveře. Vběhla jsem dovnitř. Mám jen hodinu, než pojedu vyzvednout Abbi ze školky. Vždycky jsem si říkala, kolik toho udělám, když bude pryč, ale čtyři hodiny rychle utečou, a teď, když mám od našeho šéfredaktora Lea víc písemných úkolů, bývám v mnohem větším presu.

Příští rok to bude snazší, protože Abbi nastoupí do řádného ročníku. Netuším, kdo rozhodl, že předškolní přípravka smí trvat jen půl dne, ale já byla připravená odevzdat ji v osm a vyzvednout ve tři. Ne že by se mi po ní během dne nestýskalo, ale byly jsme na odloučení připravené. Čas strávený jedna bez druhé nám oběma jenom prospěje.

V hlavě jsem si přehrávala rozhovor, který jsem ráno vedla s Leem. Váhal, jestli mi má přidělit novou práci, protože se obával, že na nic velkého nebudu mít čas, ale já do něho měsíce hučím, že jsem připravená zaujmout svoje někdejší místo. Kromě toho si osoba, se kterou se měl udělat rozhovor, vyžádala jmenovitě mě, takže neměl moc na vybranou. Psala jsem pro magazín Forum a vzala jsem si tříměsíční mateřskou dovolenou, ale nikdy jsem se do redakce nevrátila na plný úvazek. Moje práce byla důvodem, proč jsme se přestěhovali do Arcaty. Vyhrála jsem cenu George Polka za investigativní reportáž, v níž jsem odhalila týrání seniorů ve dvou nejvyhlášenějších pečovatelských domech v Royal Heights. Po zatčení dvou ředitelů jsem vešla do všeobecného povědomí a začaly se hrnout pracovní nabídky z celé země. Odstěhovat se do severní Kalifornie byl vždycky můj sen a osud jako by zasáhl podruhé, když jsme zjistili, že Scottova obchodní společnost má pobočku v sousedním městě.

Dohodli jsme se, že zůstanu doma s Abbi, dokud nepůjde do školy, a budu pracovat jen na částečný úvazek, protože prvních pět let života bývá pro dítě klíčových. Byla jsem za tohle rozhodnutí ráda, ale přicházely chvíle, kdy mě nuda spojená s pobytem doma bez opravdové práce doháněla k šílenství. Ovšem všechno se vyplatilo. Stačilo se podívat, jak je Abbi šťastná, vyrovnaná a spokojená. Nikdy jsem neviděla roztomilejší dítě. Všichni se na tom shodli. A neříkám to jenom proto, že jsem její máma. Štěstí a spokojenost z ní vyzařovaly bez ohledu na to, kde byla anebo co se dělo kolem ní. Mívala dobrou náladu, když se prospala, a nebyla mrzutá jako ostatní děti, když se moc unavila a nemohla zabrat. Dokonce i moje nejlepší kamarádka Christina, která přísahala, že nikdy nebude mít děti, žertovala o tom, že by si dala jedno líbit za předpokladu, že bude tak bezva jako Abbi. Na jejím dobrém rozpoložení nemám sebemenší zásluhu. Zkrátka se taková narodila.

Scott si nebyl jistý, jestli bych se měla naplno vrátit do práce, když jsem o tom začala mluvit, ale triviální témata, která mi v redakci přidělovali, mi už začínala lézt krkem. O prodejních akcích v místní pekárně a správném zalévání rostlin jsem psala už tolikrát, že jsem si z toho málem škubala vlasy. Chtěla jsem konečně už pracovat na něčem, co má nějakou váhu.

„Abbi prospěje, když uvidí, že máma chodí do práce. Chci, aby ve mně viděla jak mámu, tak ženu, která ovládá nějakou profesi,“ prohlásila jsem nedávno při večeři a málem jsem se spokojeně zakřenila nad tím, jak liberálně a zároveň pokrokově to vyznělo. Vážně. Byla jsem připravená vrátit se do práce. Líbilo se mi být s Abbi doma, ale zároveň jsem měla ráda svoje povolání.

V otázkách rodičovství se mnou Scott vždycky souhlasil, ovšem teď se ukáže, jestli svá slova myslel vážně, protože Leo prý pro mě má hodně náročný úkol. Právě proto se zdráhal mi ho přidělit. Ožehavé reportáže vyžadují spoustu času a já novinařině dlouho neobětovala nic než základní minimum. Nicméně byla jsem připravená naskočit zpátky do rozjetého vlaku, obzvlášť když jsem se dozvěděla, že se má můj úkol týkat údajné sekty, jejíž členové se přistěhovali do naší oblasti, a viděli je, jak se potloukají po kampusu.

Vysoká škola Pierce College je srdcem Arcaty a točí se kolem ní život mnoha lidí. Přijíždějí sem mladí z celého světa, aby v inženýrských programech studovali chemii anebo se specializovali na světovou anglickou literaturu. Avšak naše půvabné univerzitní městečko se potýká se všemi hostitelskými potížemi jako ostatní centra vzdělanosti napříč Amerikou – bojujeme s rozmáhajícím se užíváním drog. Loni se předávkovali dva studenti. Nedávno se v kampusu objevila náboženská skupina, která si říká Láska bez hranic, a pomáhala studentům zbavit se závislosti. Její členové se usadili na předměstí a brali závislé k sobě, aby jim pomohli s detoxem. Zůstali s nimi, dokud nebyli úplně čistí. Úspěšně vytáhli z nejhoršího dvanáct studentů. Zvěsti o jejich zázračném uzdravení se po městě šířily jako požár. Nešlo o to, že by se jejich přístup k pečlivě monitorovanému střízlivění a čtyřiadvacetihodinová péče sedm dní v týdnu lišily od ostatních odvykacích postupů. Existují stovky programů a psychoterapeutů, kteří nabízejí stejné služby. Zásadní rozdíl tkvěl v tom, že Láska bez hranic poskytovala všechno zdarma. Do puntíku.

Zdejší obyvatelé přijali nově příchozí s otevřenou náručí, přestože nikdo netušil, proč si vybrali zrovna nás anebo odkud přišli. Nikdo o nich neřekl nic špatného, dokud jeden z vyléčených studentů neodešel ze školy, aby se k hnutí přidal. Začal pomáhat ostatním s odvykáním. Brzy se k němu připojili další, se kterými pracoval. Tehdy zavládlo napětí. Rodiče si přáli mít děti bez závislostí, ale také vystudované.

V uplynulých měsících Láska bez hranic posílila svůj vliv a ze školy začali odcházet i studenti, kteří drogy nikdy nebrali, aby rozšířili řady stoupenců. Rodiče začali proti Lásce bez hranic brojit a zajímalo je, co je tohle hnutí zač. Případ vzbudil celonárodní pozornost potom, co se o něm rozepsaly studentské noviny, a z příspěvku se stal virál. V čele hnutí stál muž jménem Ray Fischer, který až doteď odmítal s novináři mluvit. Byl to zajímavý obrat, protože za běžných okolností tahle organizace aktivně vyhledávala všechny druhy publicity a profitovala z ní. Avšak on odmítal veškeré nabídky ze strany médií, a to dokonce i ty placené.

Z nějakého důvodu zapustil hluboké kořeny do místní komunity a před několika dny kontaktoval Lea s žádostí o interview s podmínkou, že se vyzpovídá jen před někým z místních, a jmenovitě požádal o mě, protože četl jednu z mých předchozích reportáží. Leo neztrácel čas, protože už nás předběhl vysokoškolský plátek. Museli jsme nabídky využít dřív, než se do akce vrhne Sun, naše největší konkurence.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Útěk ze světa.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.