World War Z. Copyright © 2006 by Max Brooks.

Světová válka Z – Historie světové války se zombie

Copyright © ZONER software, a.s. E-kniha vyšla v roce 2021. Všechna práva vyhrazena. Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována či jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

Šéfredaktorka: Iva Šišperová. Odpovědný redaktor: Miroslav Kučera. Překlad: Mgr. Ondřej Doseděl. Obálka: Mgr. Petr Bernát. Tvorba e-knihy: Miroslav Kučera. Vydavatel: Zoner Press, ZONER software, a.s., Nové sady 18, 602 00 Brno, tel.: 532 190 883, email: knihy@zoner.cz, web: www.zonerpress.cz.

ZRE2008-MOBI. ISBN: 978-80-7413-447-0 (Mobi)
ZRE2008-EPUB. ISBN: 978-80-7413-446-3 (ePub)

Světová válka Z

Historie světové války se zombie

Max Brooks

Pro Henryho Michaela Brookse, kvůli kterému chci změnit svět.

Obsah

Úvod

Varování

Vina

Velká panika

Obrat

Kolem světa a nad ním

Totální válka

Sbohem

O autorovi

Poděkování

Poznámky

Úvod

Říká se tomu mnoha jmény: Krize, Temná léta, Chodící mor… a také novějšími a moderními výrazy jako Světová válka Z nebo První Z válka. Já osobně tu poslední přezdívku nemám rád, neboť naznačuje nevyhnutelnost Druhé Z války. Pro mě to vždy bude „Válka se zombie“, a byť mnozí mohou protestovat proti vědecké přesnosti slova zombie, budou obtížně hledat jiný, obecně přijatelnější termín pro stvoření, která téměř způsobila naše vymření. Zombie je stále slovem, které šokuje, slovem, jež nemá sobě rovného v tom, s jakou razancí dokáže vyvolat tolik vzpomínek a emocí. A právě o těchto vzpomínkách a emocích je tato kniha.

Následující záznam největšího konfliktu v dějinách lidstva vděčí za svůj vznik jednomu mnohem menšímu a podstatně osobnějšímu konfliktu mezi mnou a předsedkyní Poválečné hodnoticí komise Spojených národů. O začátcích mé práce u Komise by se dalo říci, že jsem ji dělal s láskou a potěšením. Moje cestovní stipendium, bezpečnostní přístupy, armáda překladatelů, elektronických překladačů a můj malinkatý, nedocenitelný pomocník – hlasově ovládané přepisovací zařízení (největší dar, jakého se mohlo dostat člověku, který na počítači píše tak pomalu jako nikdo jiný na světě) – to všechno vypovídalo o tom, že se má práce na projektu těšila velkému respektu a vážnosti. Jakým šokem pak pro mě bylo, když jsem zjistil, že téměř polovina mé práce byla ze závěrečné verze zprávy vymazána!

„Bylo to příliš důvěrné,“ oznámila mi předsedkyně během jedné z našich četných „intenzivních“ diskusí. „Příliš mnoho názorů, moc pocitů. O tom ta zpráva nemá být. Potřebujeme jasná fakta a čísla, která budou prosta lidského faktoru.“ Samozřejmě měla pravdu. Oficiální zpráva byla souborem strohých dat, objektivním podáním informací o tom, co bylo „poté“. Měla budoucím generacím umožnit studovat události té apokalyptické dekády, aniž by do nich promlouval onen „lidský faktor“. Ale cožpak právě lidský faktor není to, co nás hluboce spojuje s naší minulostí? Budou se generace, jež přijdou po nás, zajímat o data událostí či statistiky obětí stejně, jako se budou zajímat o osobní výpovědi lidí, kteří se od nich až tak moc nelišili? Pokud vyloučíme lidský faktor, nevystavujeme se pak riziku odtržení od vlastních dějin, které povede k tomu – a pánbůh nás před tím chraň – že jednoho dne se bude tato historie opakovat? A není právě lidský faktor nakonec tím jediným a skutečným rozdílem mezi námi a naším nepřítelem, kterého označujeme jako „živé mrtvoly“? Přesně tyto argumenty, možná méně profesionálně než by se bývalo slušelo, jsem přednesl předsedkyni. Ta po mém zvolání: „Nemůžeme nechat tyto příběhy upadnout v zapomnění“, jímž jsem svůj výstup zakončil, zareagovala okamžitě. „Tak je nenechte zapadnout. Napište knihu. Pořád máte všechny své poznámky a právo na to, abyste je použil. Kdo vám brání v tom, abyste tyto příběhy publikoval na stránkách své vlastní (sprosté slovo vymazáno) knihy?“

Někteří kritikové bezpochyby nebudou souhlasit s tím, že by taková kniha, plná osobních zpovědí, měla být vydána tak brzy po skončení celosvětového násilí. Přece jen od té doby, co bylo v kontinentálních Spojených státech vyhlášeno vítězství, uplynulo jen dvanáct let a od momentu, co poslední světová mocnost slavila vítězství v Den osvobození Číny, pouhých deset let. Vzhledem k tomu, že lidé většinou jako oficiální konec války vnímají právě osvobození Číny, se nabízí otázka, jak můžeme mít skutečný odstup, když – slovy mého kolegy ze Spojených národů – „žijeme v míru tak dlouho, jako jsme žili ve válce.“ To je pádný argument, který vyžaduje odpověď. Pro onu generaci, pro generaci lidí, co trpěli kvůli tomu, aby nám vybojovali těchto deset let míru, je čas nepřítelem a spojencem zároveň. Ano, budoucnost nám dá možnost ohlédnout se zpět, dá moudrost vzpomínkám viděným ve světle vyzrálého, poválečného světa. Ale mnoho těchto vzpomínek už nemusí existovat nebo mohou být uvězněny v tělech a duších příliš zničených či zesláblých na to, aby viděly plody, které pomohlo přinést jejich vítězství. Není žádným velkým tajemstvím, že průměrná délka života lidí na celém světě je pouhým stínem hodnot zaznamenaných před válkou. Dokonce i ve Spojených státech je realitou podvýživa, znečištění a návrat nemocí, které kdysi již byly vymýceny. A to navzdory vzpamatovávající se ekonomice a zdravotní péči. Jednoduše není dost zdrojů na to, aby bylo možné se postarat o všechny fyzické a duševní oběti války. Kvůli tomuto nepříteli – času – jsem se vzdal luxusu většího odstupu od událostí nedávno minulých a sepsal vzpomínky těch, co tuto válku přežili. Možná se někdo za pár desítek let pustí do dalšího sepsání vzpomínek těchto lidí, jen daleko starších a moudřejších. Třeba to dokonce budu znovu já.

Ačkoliv je tato kniha souborem vzpomínek, obsahuje i mnohé technické, společenské, ekonomické a jiné detaily, jež se objevily v původní zprávě a které se nějakým způsobem vážou na vyprávění na následujících stránkách. Tuto knihu napsali ti, kteří v ní hovoří, nikoliv já. Já jsem se snažil zůstat tak neviditelný, jak to jen bylo možné. Otázky jsem se snažil pokládat tak, jak si myslím, že by je položili i samotní čtenáři. Pokusil jsem se vyvarovat jakýchkoliv hodnocení či komentářů, a je-li v této knize nějaký lidský faktor, jenž by měl být odstraněn, nechť je to ten můj.

Varování

HORNÍ ČCHUNG-ČCHING, ČÍNSKÁ FEDERACE

(V době své největší předválečné slávy se tento region pyšnil populací převyšující pětatřicet milionů lidí. Teď jich zde žije sotva padesát tisíc. Prostředky na obnovu a restrukturalizaci do tohoto koutu země přicházejí pomalu, vláda se rozhodla zaměřit se na hustěji osídlené pobřeží. Chybí zde základní infrastruktura, s výjimkou řeky Jang-ce není dostupná ani tekoucí voda. Na ulicích ale nejsou žádné sutiny a místní „bezpečnostní radě“ se daří zabránit jakýmkoliv poválečným vzplanutím. Jejím předsedou je Kwang Jing-šu, lékař, který navzdory svému pokročilému věku a válečným zraněním stále zvládá osobně navštěvovat své pacienty.)

První vzplanutí, které jsem viděl, se událo v odlehlé vesničce, jež oficiálně neměla ani žádné jméno. Její obyvatelé jí říkali „Nový Dačang“, ale spíše než kvůli čemukoliv jinému tak činili z nostalgie. Jejich bývalý domov, Starý Dačang, stál už v době Tří království a říkalo se, že tamější farmy, domy a dokonce i stromy jsou staré celá staletí. Když byla dokončena přehrada Tři soutěsky a hladina v ní začala stoupat, většina Dačangu byla cihlu po cihle rozebrána a pak znovu postavena o něco výše. Tento Nový Dačang však už nebyl město, ale „národní historické muzeum“. Vidět záchranu svého města, ale moci ho navštívit jen jako pouhý turista, muselo být pro chudáky vesničany srdcervoucí ironií. Možná z toho důvodu někteří z nich začali své nové vísce říkat Nový Dačang, aby tak uchovali alespoň jakési spojení se svým dědictvím, i když třeba jen ve jméně. Já osobně jsem vůbec netušil, že nějaký další Nový Dačang existoval, takže si dokážete představit, jak zmatený jsem byl, když nás tam zavolali.

V nemocnici bylo ticho; ta noc byla klidná, a to i přes vzrůstající počet nehod způsobených řízením v opilosti. Tehdy začínaly být velmi populární motorky. Říkávali jsme, že americké Harley-Davidsony zabily víc mladých Číňanů než američtí vojáci v Korejské válce. Proto jsem byl tak vděčný za klidnou noční službu. Byl jsem utahaný, bolely mě nohy a záda. Když mi zapípal pager, zrovna jsem si chtěl jít ven zapálit a podívat se na východ slunce. Sestra sloužící tu noc na příjmu byla nová a dialektu, kterým mluvil volající, moc nerozuměla. Šlo o nějakou nehodu nebo nemoc. Bylo to urgentní, to bylo zřejmé, prý jestli bychom jim mohli jet pomoci okamžitě.

Co jsem mohl říct? Mladší doktoři, kluci, kteří si mysleli, že medicína je způsob, jak si nacpat svá bankovní konta, by se rozhodně nevydali k nějakému chudému „mandarínovi“ jen kvůli tomu, aby mu pomohli. Asi jsem v srdci ještě pořád starý revolucionář. „Naší povinností je zodpovědnost vůči lidu.“ [1] Ta slova pro mě pořád něco znamenají… a proto jsem si je také snažil vybavit, když jsem seděl za volantem svého Deera [2], poskakujícího a natřásajícího se po polních cestách, které vláda slíbila vydláždit, ale nějak se k tomu nikdy nedostala.

Najít to místo mi trvalo po čertech dlouho. Oficiálně ta vesnice neexistovala, a tak nebyla zanesena na žádné mapě. Několikrát jsem se ztratil a musel jsem se místních vyptávat na cestu; mysleli si, že hledám ono město-muzeum. Když jsem dojížděl ke kopečku, na jehož vršku se rozkládalo těch pár baráčků, byl jsem u konce s trpělivostí. Vzpomínám si, že jsem si říkal: „Ať to je sakra vážné, jinak…“ Sotva jsem však uviděl jejich tváře, svého přání jsem litoval.

Bylo jich sedm. Leželi na skládacích lehátkách, všichni stěží při vědomí. Vesničané je přesunuli do nového společenského sálu obce. Zdi a podlaha byly z holého betonu. Vzduch studený a vlhký. Samozřejmě, jsou přece nemocní, říkal jsem si. Zeptal jsem se vesničanů, kdo se o ty lidi staral, kdo je ošetřoval. Prý nikdo, nebylo to „bezpečné“. Povšiml jsem si, že dveře od sálu, kde nemocní leželi, byly zamčené zvenčí. Vesničané byli očividně vyděšení. Stáli nahrbení a šeptali si mezi sebou; někteří postávali opodál a modlili se. Jejich chování mě rozzlobilo. Nezlobil jsem se na ně, rozumějte ne na ně jako jednotlivce, ale na to, co jejich chování vypovídalo o naší zemi. Po staletích cizího útlaku, vykořisťování a ponižování jsme konečně začali oprávněně být ústřední mocností. Byli jsme nejbohatší a nejdynamičtější zemí světa, supervelmocí, vládci všeho od vesmíru až po kyberprostor. Konečně nastával úsvit období, které svět označoval jako „Století Číny“, a přesto mnozí z nás stále žili jako nevzdělaní vidláci, stejně zaostalí a pověrčiví jako nějací divoši z rané kultury Jang-šao.

Když jsem si klekl, abych vyšetřil první pacientku, pořád jsem se ještě utápěl ve své povýšenecké kulturní kritice. Pacientka měla vysokou horečku, čtyřicet stupňů Celsia, a divoce se třásla. Moc o sobě nevěděla, a když jsem se pokusil pohnout jejími údy, slabě zanaříkala. Na pravém předloktí měla ránu, kousnutí. Podíval jsem se na něj pořádně a zjistil jsem, že nepochází od zubů zvířete. Otisky zubů a velikost rány naznačovaly, že ho musel způsobit nějaký malý člověk, možná dítě. Ačkoliv šlo o pouhou spekulaci o možném zdroji infekce, samotná rána byla překvapivě čistá. Znovu jsem se vesničanů zeptal, kdo ty lidi ošetřoval. Opět odpověděli, že nikdo. Věděl jsem, že to nemůže být pravda. Lidská ústa jsou plná bakterií, je jich tam víc, než kolik najdete u nejšpinavějšího a nejzanedbanějšího psa. Pokud ránu té ženy nikdo neošetřil, jak je možné, že v ní nebyla infekce?

Vyšetřil jsem i ostatních šest pacientů. Všichni měli stejné příznaky, všichni měli stejná zranění, jen různě rozmístěná po těle. Jednoho muže, toho, který se zdál být nejvíce při smyslech, jsem se zeptal, kdo nebo co ty rány způsobilo. Řekl mi, že k nim přišli, když se „ho“ snažili přemoci.

„Koho?“ otázal jsem se.

Pacienta Nula jsem našel za zamčenými dveřmi opuštěného domu na druhém konci městečka. Bylo mu tak dvanáct. Zápěstí a kotníky měl svázány umělohmotným motouzem, a přestože si kolem pout rozedřel kůži, nekrvácel. Ani na jeho ostatních zraněních nebyly stopy po krvi, ani na otevřených řezných ranách na nohou a rukou, ani na velké suché díře na noze, kde býval jeho palec. Zmítal se jako zvíře; roubík tlumil zvuky, které vydával.

Nejprve se mě vesničané snažili zadržet. Varovali mne, abych se hocha nedotýkal, že je prý prokletý. Odbyl jsem je a nasadil si roušku a rukavice. Chlapcova kůže byla studená a šedá jako beton, na kterém ležel. Srdce mu netlouklo, jeho puls byl nehmatný. V doširoka otevřených očích měl divoký výraz, bulvy se jakoby stáhly do očních jamek. Upřeně mě sledoval – jako nějaké dravé zvíře svou kořist. Během celého vyšetření byl nevýslovně agresivní, sápal se po mně svázanýma rukama a i přes roubík v ústech se mne snažil kousnout.

Zmítal se tak divoce, že jsem si musel zavolat dva nejmohutnější vesničany, aby mi ho pomohli udržet na zemi. Zpočátku se odmítali pohnout a krčili se ve dveřích jako malí králíčci. Vysvětlil jsem jim, že pokud si nasadí roušku a rukavice, žádná nákaza jim nehrozí. Když odmítavě zavrtěli hlavami, rozkázal jsem jim, aby mi pomohli, i když jsem k tomu neměl žádnou zákonnou pravomoc.

Víc nebylo třeba. Ti dva hromotluci si klekli vedle mě – jeden chytil chlapcovy nohy a druhý sevřel jeho ruce. Pokusil jsem se mu vzít krev, ale do stříkačky teklo jen cosi hnědého a vazkého. Když jsem vytahoval jehlu, chlapec sebou začal znovu divoce mlít.

Jeden z mých „sanitářů“, ten, který měl držet chlapcovy ruce, vzdal snahu je udržet v rukou a naznal, že bude bezpečnější, když na ně přiklekne. Ale hoch sebou znovu zaškubal a já jsem uslyšel, jak v jeho levé ruce prasklo, a zlomené konce obou kostí v předloktí, radius i ulna, protrhly šedou kůži. I když chlapec nevykřikl, vlastně se zdálo, jakoby si svého čerstvého zranění vůbec nevšiml, mým asistentům to stačilo a oba uskočili od chlapce a vyběhli z místnosti.

I já jsem instinktivně udělal pár kroků nazad. Stydím se to připustit – přece jen jsem jako lékař působil většinu svého života. Vycvičili mě, dokonce byste mohli říct „vychovali“ v lidově osvobozenecké armádě. Léčil jsem víc válečných zranění, než bych si byl zasloužil, nejméně jednou jsem stál tváří v tvář smrti, ale teď jsem měl z toho slaboučkého dítěte strach, skutečný strach.

Chlapec se začal otáčet mým směrem, ruku úplně utrženou. Kůže a svaly se páraly, trhaly se od sebe, dokud nezbylo nic víc než pahýl. Svou teď už uvolněnou pravou rukou, stále přivázanou k urvané levé, si chlapec pomáhal a plazil se po zemi.

Vyběhl jsem ven z místnosti a zamknul za sebou. Pokoušel jsem se dát dohromady, ovládnout svůj strach a zahanbení. Přeskakujícím, lámajícím se hlasem jsem se ptal vesničanů, kde se chlapec nakazil. Nikdo neodpověděl. Ozvaly se rány, jak chlapcova pěst dopadala na tenké dveře. Snažil jsem se, abych sebou při těch ranách neškubal, a modlil se, aby si vesničané nevšimli, že mi z tváře mizí barva. Začal jsem křičet – ze strachu a frustrace – že musím vědět, co se tomu dítěti stalo.

Z hloučku vystoupila mladá žena, nejspíš jeho matka. Bylo na ní vidět, že proplakala celé dny; oči měla suché a notně zarudlé. Přiznala mi, že se to stalo, když byl chlapec se svým otcem „rybařit v sutinách“, což byl termín označující potápění se za cennostmi skrytými v troskách domů na dně přehrady Tři soutěsky. Na jejím dně leželo více než jedenáct set zatopených dědinek, městeček a měst, takže existovala šance, že najdete něco cenného. Tehdy to byla velmi častá praxe, i když rovněž ilegální. Vysvětlila mi, že nerabovali, že se potápěli ke své vlastní vesnici, Starému Dačangu, a že se pokoušeli najít nějaké rodinné klenoty v domech, které před zatopením nebyly přestěhovány. To opakovala neustále dokola, dokud jsem jí neskočil do řeči a neslíbil jí, že s tím nepůjdu na policii. Nakonec mi řekla, že se chlapec vrátil s pláčem a na noze měl kousnutí. Nevěděl, co se stalo, voda byla příliš temná a zkalená. Jeho otce už nikdo nikdy nespatřil.

Vytáhl jsem videomobil a vyťukal číslo doktora Gu Wen Kueje, mého starého kamaráda z armády, jenž nyní pracoval v Ústavu infekčních chorob Čchung-čchingské univerzity  [3] Vyměnili jsme si pár vtipných poznámek, optali se na své zdraví, vnoučata; pár klasických společenských frází. Pak jsem mu řekl o vzplanutí (i když jsem tehdy ještě nevěděl, že se o něj jedná) a poslechl si pár vtipů o hygienických návycích lidí z venkova. Snažil jsem se jim zasmát, ale pak jsem pokračoval s tím, že si myslím, že to, co mu popisuji, mi přijde závažné. Skoro až neochotně se mě zeptal na příznaky. Řekl jsem mu vše: o kousnutí, horečce, chlapci, jeho ruce… jeho tvář zničehonic ztuhla. Úsměv se z ní okamžitě vytratil. Požádal mne, abych mu nakažené osoby ukázal. Vrátil jsem se zpět do obecního sálu a před každým pacientem zamával mobilem s objektivem. Poprosil mě, abych mu nějaká ta zranění ukázal z větší blízkosti, což jsem učinil. Jakmile jsem se však na obrazovku telefonu opět podíval, zjistil jsem, že přenos videa se přerušil.

„Zůstaň, kde jsi,“ řekl mi teď už jen vzdálený hlas. „Zapiš si jména všech, kteří přišli do kontaktu s nakaženými, a ty nakažené někam zavři. Pokud někdo upadl do kómatu, opusť místnost a zajisti východ, aby nikdo nemohl ven.“ Jeho hlas byl monotónní, téměř robotický a znělo to, jako kdyby si svoji řeč dopředu nazkoušel nebo ji z něčeho četl. „Máš nějakou zbraň?“ zeptal se mě. „Ne,“ odpověděl jsem. „proč bych měl mít?“ Řekl, že mi hned zavolá zpět, prý si teď musí zatelefonovat někam jinam a že během několika hodin můžu očekávat „posily“.

Ty dorazily za méně než hodinu, padesát mužů v obrovském vojenském vrtulníku Z-8A; všichni byli navlečení do obleků určených pro práci s nebezpečnými materiály. Tvrdili, že jsou z ministerstva zdravotnictví. Nevím, za koho nás považovali, když nám chtěli tohle nakukat. I oněm venkovským balíkům, kteří žili v té díře, bylo ze sebejisté, nafoukané chůze těch mužů z vrtulníku a z jejich zastrašující arogance jasné, že jde o příslušníky GABu. [4]

Nejprve se zajímali o obecní sál. Pacienti byli vyneseni na nosítkách, nohy a ruce svázané, v ústech nacpané roubíky. Pak si šli pro chlapce. Ven z místnosti se dostal v gumovém pytli. Jeho bědující a naříkající matka a všichni ostatní byli shromážděni na jednom místě kvůli „vyšetření“. Byla zapsána jejich jména a vzali jim krev. Jednoho po druhém je svlékli a vyfotografovali. Jako poslední přišla na řadu scvrklá stará žena. Měla drobné, pokroucené tělo, ve tváři tisíc vrásek a na jejích nohách bylo patrné, že jí je jako malé holčičce svazovali. Kostnatou pěstí hrozila „doktorům“. „To je váš trest!“ spílala jim. „To je pomsta za Fengdu!“

Mluvila o Městě duchů, jehož chrámy a svatyně byly zasvěceny podsvětí. Stejně jako Starý Dačang i Fengdu mělo tu smůlu, že stálo v cestě dalšímu čínskému „velkému skoku vpřed“. Bylo vyklizeno, zbouráno a pak téměř celé zatopeno. Nikdy jsem nebyl pověrčivý a nikdy jsem nedopustil, abych se stal závislým na onom opiu lidí. Jsem lékař, vědec. Věřím jen tomu, co vidím a na co si mohu sáhnout. Fengdu jsem nikdy nevnímal jinak než jako lacinou a kýčovitou past na turisty. Slova té stařeny na mě samozřejmě neměla žádný účinek, ale tón jejího hlasu, ta její zloba… zažila už dost pohrom: vojenské diktatury, Japonce, šílenou noční můru čínské kulturní revoluce… a ačkoliv neměla dostatečné vzdělání na to, aby pochopila, věděla, že se schyluje k další bouři.

Můj kolega Dr. Kuei to vše věděl. Dokonce riskoval svůj krk a varoval mne, snaže se dát mi dost času zavolat si a možná zalarmovat pár dalších lidí dříve, než dorazí „ministerstvo zdravotnictví“. Bylo to v tom, co řekl… ve frázi, kterou dlouho předtím nepoužil, naposledy během jednoho z těch „menších“ vojenských střetů na hranicích se Sovětským svazem. To bylo v roce 1969. Byli jsme v podzemním bunkru na naší straně řeky Usuri, méně než kilometr od Čen Baa. Rusové připravovali protiofenzívu, jíž chtěli získat zpět ostrov, a jejich dělostřelectvo mohutně ostřelovalo naše jednotky.

Gu a já jsme se pokoušeli vytáhnout šrapnel z břicha jednoho vojáka; byl jen o pár let mladší než my. Měl rozpárané břicho, jeho krev, výkaly a nestrávený obsah žaludku byly všude na našich pláštích. Každých sedm sekund kousek od nás explodovaly dělostřelecké granáty a my jsme se museli nahnout nad jeho tělo, abychom ránu v jeho břiše uchránili před padající zeminou, a pokaždé, když jsme se tak nad něj naklonili, slyšeli jsme, jak slabě naříká a volá svou matku. Byly slyšet i jiné hlasy, doléhaly k nám z černočerné tmy za vchodem do bunkru, zoufalé, rozčilené hlasy, které na naší straně řeky neměly co dělat. U východu z bunkru hlídkovali dva pěšáci. Jeden z nich zařval „Specnaz!“ a začal střílet do tmy. Teď jsme slyšeli i další výstřely; nedokázali jsme ovšem říct, zda naše, nebo jejich.

Přilétla další salva granátů a my jsme se opět nahnuli nad tělo umírajícího vojáka. Guova tvář byla pár centimetrů od mé. Z čela mu crčel pot. I v tom slabounkém světle parafinové svítilny jsem viděl, že se třese a je bledý. Podíval se na pacienta, na východ z bunkru, pak na mne a zničehonic řekl: „Nebojte, všechno bude dobrý.“ Gu je ale člověk, který snad nikdy v životě neřekl nic pozitivního. Je to pesimista, neurotický mrzout. Bolela-li ho hlava, byl to nádor v mozku; pokud to na nebi vypadalo, že se každou chvíli rozprší, letošní úrodě mohli zemědělci rovnou dát sbohem. To byl způsob, jakým měl situaci pod kontrolou, to byla jeho životní strategie, jak ze všeho vyjít. Ale teď vše vypadalo daleko hůř než jakákoliv z jeho fatalistických předpovědí, neměli jsme jinou možnost než se otočit a vzít roha opačným směrem, než odkud přilétaly granáty.

„Nebojte, všechno bude dobrý.“ Poprvé vše dopadlo tak, jak předpověděl. Rusové nikdy nepřekročili řeku a nám se dokonce podařilo zachránit našeho pacienta.

Léta poté jsem si ho dobíral kvůli tomu, co ho přimělo vidět malinký paprsek světla a naděje, a on vždycky odpovídal, že by vše muselo být sakra horší, aby něco podobného udělal ještě jednou. Ale nyní jsme byli staří a kolem nás se schylovalo k něčemu daleko horšímu. Stalo se to hned nato, co se mě zeptal, zda mám zbraň. „Ne,“ odpověděl jsem, „proč bych měl mít?“ Chvilku bylo ticho; jsem si jist, že nás poslouchaly cizí uši. „Neboj se,“ řekl, „všechno bude dobrý.“ A právě tehdy jsem si uvědomil, že nešlo o nějaký izolovaný incident. Ukončil jsem hovor a rychle zavolal dceři, která žila v Kantonu.

Její manžel pracoval pro Čínský Telekom a alespoň jeden týden v měsíci trávil pracovně v zahraničí. Řekl jsem své dceři, že by bylo dobré, kdyby příště, až její muž pojede ven, jela s ním, a že by s sebou měla vzít i děti a zůstat v cizině tak dlouho, jak to jen bude možné. Nebyl čas cokoli vysvětlovat – jen co se objevila první helikoptéra, signál se přerušil. Poslední, co jsem jí stihl říct, bylo: „Neboj, všechno bude dobrý.“

(Kwang Jing-šu byl později zatčen příslušníky ministerstva státní bezpečnosti a uvězněn bez jakéhokoliv formálního obvinění. Než se mu podařilo utéci, vzplanutí už se dávno rozšířilo za hranice Číny.)

---

LHASA, TIBETSKÁ LIDOVÁ REPUBLIKA

(Nejlidnatější město světa se stále ještě vzpamatovává z výsledků všeobecných voleb, které proběhly minulý týden. Sociální demokraté porazili na hlavu Lámaistickou stranu a ulice se stále ještě hemžily oslavujícími lidmi. S Nurim Televaldim se setkávám v přeplněné pouliční kavárně. Musíme na sebe v tom euforickém hluku křičet.)

Než přišlo vzplanutí, pozemní převaděčství nebylo nikdy moc populární. Zařídit pasy, vypravit falešné autobusy, kontakty a ochrana na druhé straně, to všechno stálo spousty peněz. Jediné dvě lukrativní trasy tehdy byly do Thajska a Barmy. Tam, kde jsem bydlel, v Sin-ťiangu, přicházelo v úvahu převádět pouze do bývalých sovětských zemí. A tam se nikomu nechtělo, což je důvod, proč jsem původně še-tu [5] nebyl. Byl jsem dovozce: surové opium, neopracované diamanty, holky, kluci, prostě cokoliv cenného. Vzplanutí vše změnilo. Najednou jsme byli zaplaveni nabídkami, a to nejen od „liudong renkou“ [6], ale i od těch, jak vy říkáte, lepších lidí. Převáděl jsem učitele, lékaře i právníky z měst, soukromé farmáře, ba dokonce i nižší vládní úředníky. To byli lidé, kteří měli hodně co ztratit. Bylo jim jedno, kam pojedou, šlo jim o to se vůbec dostat pryč. A hlavně rychle.

Věděl jste, před čím utíkají?

Něco jsme zaslechli. Dokonce bylo jedno vzplanutí i někde v Sin-ťiangu. Vláda to ututlala pěkně rychle. Nebylo však těžké uhádnout… věděli jsme, že něco je špatně.

Copak vláda se vám nesnažila zatnout tipec?

Oficiálně ano. Pokuty za převaděčství se zvýšily, kontroly na hranicích byly přísnější. Dokonce i pár še-tuů popravili, veřejně, jako exemplární trest pro výstrahu ostatním. Pokud jste nevěděl, jak to skutečně chodí, pokud byste to neznal z mé strany, přišlo by vám to jako efektivní tvrdý zákrok.

Chcete tím říct, že nebyl?

Říkám, že hodně lidí na tom zbohatlo: pohraničníci, úředníci, policajti, dokonce i starosta. Tehdy to byly pro Čínu ještě pořád dobré časy a nejlepší způsob, jak uctít památku předsedy Maa, bylo vidět jeho tvář na co nejvíce stojüanových bankovkách.

Až tak úspěšný jste byl?

Si-ťiang byla bomba, kšeftů tam bylo strašně moc. Řekl bych, že přechodů po zemi směrem na západ přes Si-ťiang bylo takových 90 procent, možná i víc, něco zbylo na přechody letecky.

Letecky?

Moc toho nebylo. Do transportů renšuů vzduchem jsem jen fušoval, šlo o pár občasných letů nákladními letadly do Kazachstánu a Ruska. Druhořadá práce, bokovka. Nebylo to jako na východě; přes Kuang-tung nebo Ťiang-su přecházely každý týden tisíce lidí.

Mohl byste to rozvést?

Na leteckém převádění se ve východních provinciích daly vydělat obrovské peníze. Měli tam bohaté klienty, kteří si mohli dovolit předem zaplatit zájezdy a turistická víza první třídy. Vystoupili z letadla v Londýně, Římě nebo třeba v San Francisku, zapsali se na hotel, na den vyrazili po památkách a pak se jednoduše vypařili. Zmizeli, prostě se po nich slehla zem. To stálo ranec peněz. Vždycky jsem se chtěl dostat do leteckého převádění.

Ale co nákaza? Copak neexistovalo riziko, že se na to přijde?

To až později, po letu 575. Na začátku moc nakažených nelétalo. Pokud ano, jejich nákaza byla v rané fázi. Še-tuové, co dělali letadla, byli hodně opatrní. Pokud na vás byly patrné známky pokročilé infekce, vůbec se k vám nepřiblížili. Chránili si svůj byznys. Existovalo takové pravidlo, že nemáte šanci oblbnout imigrační, pokud jste nejdříve neoblbli svého še-tua. Museli jste vypadat a chovat se tak, jako byste byli úplně zdraví, a i tak to byl závod s časem. Ještě před letem 575 jsem slyšel o jednom manželském páru, nějakém bohatém obchodníkovi a jeho ženě. On byl kousnutý. Nic vážného, víte, ale takový ten „pomaláč“, kdy nedošlo k zasažení hlavních cév. Jsem si jist, že ti dva si mysleli, že na Západě mají lék; spousta nakažených si to myslela. Podle všeho se jim ještě podařilo dostat na hotel někde v Paříži, ale chlápek už začínal kolabovat. Jeho žena chtěla zavolat doktora, ale on jí to zakázal. Měl strach, že je pošlou zpátky. Místo toho jí nařídil, aby ho nechala být a šla si po svých ještě předtím, než upadne do kómatu. Prý opravdu odešla a po dvou dnech, kdy bylo z pokoje slyšet sténání a hluk, se hotelový personál rozhodl ignorovat cedulku NERUŠIT na dveřích a vrazil do pokoje. Nevím, jestli takhle nějak náhodou nezačala nákaza v Paříži, ačkoliv by to dávalo smysl.

Říkáte, že ze strachu, že je pošlou zpět, ti dva nezavolali doktora. Proč ale tedy hledat lék na Západě?

Vy opravdu nerozumíte tomu, jak myslí uprchlíci, že? Ti lidé byli zoufalí. Byli v pasti, uvězněni mezi svou infekcí a skutečností, že je jejich vlastní vláda nažene na jednu hromadu a „vyléčí“. Pokud byl nakažený někdo, koho jste měl rád, třeba člen vaší rodiny, vaše dítě, a vám se v nějaké cizí zemi nabízela byť jen i špetička naděje, neudělal byste cokoliv, abyste se tam dostal? Vy byste nechtěl věřit, že je nějaká naděje?

Říkal jste, že žena toho obchodníka, stejně jako ostatní renšuové, se prostě vypařila.

Tak to bylo vždycky, dokonce i předtím, než vypukla nákaza. Někdo zůstal u rodiny, jiný zase u přátel. Spousta těch chudších si u místní čínské mafie musela odpracovat své bao [7]. Většina z nich však prostě zmizela v podsvětí země, do které dorazila.

Myslíte v oblastech s nízkým příjmem?

Ano, pokud je takto chcete nazývat. Existuje snad lepší místo, kde se můžete schovat, než v té části společnosti, ke které se nikdo jiný nechce hlásit? Jak jinak by tolik nákaz mohlo propuknout v tolika evropských ghettech?

Říká se, že mnozí še-tuové rozšiřovali zvěsti o tom, že v jiných zemích mají nějaký zázračný lék.

Někteří.

A vy?

(Pauza.)

Ne.

(Další pauza)

Jak změnil let 575 převádění vzduchem?

Došlo ke zpřísnění omezení, ale jen v některých zemích. Še-tuové, co dělali letadla, byli nejen opatrní, ale také vynalézaví. Měli takové rčení: „Dům každého boháče má vstup pro služebnictvo.“

Co to znamená?

Pokud v západní Evropě zpřísní kontroly, půjdete přes východní Evropu. Pokud vás Američani nepustí, vezmete to přes Mexiko. Jsem si jistý, že zpřísněné kontroly způsobily, že se bohaté bílé země cítily bezpečnější, ačkoliv nákaza už probublávala na jejich území. Ale na to nejsem expert – nezapomeňte, že jsem dělal hlavně pozemní transporty a moje cílové země se nacházely ve střední Asii.

Bylo snazší se tam dostat?

Ve své podstatě žebronili, abychom jim tam někoho dostali. V ekonomikách těch zemí byl obrovský bordel, tamější úředníci byli tak zabrždění a zkorumpovaní, že nám sami pomáhali s papírováním a za to dostávali procenta z našich sazeb. Někteří z nich byli dokonce še-tuové, nebo jak jim v těch jejich hatmatilkách říkali, kteří s námi spolupracovali, aby renšu dostali přes bývalé republiky Sovětského svazu do zemí jako Indie nebo Rusko, dokonce i do Íránu, ačkoliv já jsem nikdy nechtěl vědět, kam který renšu směřuje a proč. Mě zajímalo jen to, aby na papírech byla razítka, byla označená auta, pohraničníci dostali zaplaceno a já koneckonců taky.

Viděl jste hodně nakažených?

Zpočátku ne. Ta pohroma se v těle šířila strašně rychle. Nebylo to jako v leteckém převaděčství. Mohlo trvat týdny, než se člověk dostal do Sin-ťiangu, a slyšel jsem, že i ty nejpomalejší „pomaláče“ netrvají déle jak pár dní. Nakažené klienty to obvykle dostalo někde po cestě, byli rozpoznáni a pak je sebrala místní policie. Později, když už se nákaza značně rozšířila a policie přestala stíhat, jsem na trase vídával hodně nakažených.

Byli nebezpeční?

Zřídkakdy. Jejich příbuzní je povětšinou svázali a do pusy jim strčili roubík. Mohl jste tak vidět nějaký pohyb vzadu v autech, jak se někdo pod silnou dekou nebo oblečením jemně vrtí. Občas jste slyšel rány z kufru auta nebo později zezadu z dodávek, kde byly bedny s větracími otvory. Větrací otvory… oni opravdu vůbec nevěděli, co se s jejich milovanými děje.

A vy ano?

Tehdy už ano, ale bylo mi jasné, že bylo naprosto zbytečné těm lidem cokoli vysvětlovat. Vzal jsem si jejich peníze a poslal jsem je na cestu. Měl jsem štěstí. Nikdy jsem neměl problémy, kterým čelili ti, co dělali lodě.

To bylo složitější?

A taky nebezpečné. Moji společníci z přímořských provincií byli vystaveni riziku, že nakažený přetrhá svoje pouta a infikuje celý náklad.

Jak se s tím vypořádávali?

Slyšel jsem o různých „řešeních“. Někdy loď přirazila k opuštěnému pobřeží – bylo jedno, jestli šlo o zemi, kam měli imigranti namířeno, mohlo to být jakékoliv pobřeží – a nakažení renšuové byli „vyloženi“ na pláž. Slyšel jsem i o tom, že někteří kapitáni vypluli na širé moře a celou tu svíjející se bandu prostě hodili přes palubu. To by vysvětlovalo, proč se na začátku toho všeho začali beze stopy ztrácet plavci a potápěči nebo proč lidé po celém světě tvrdí, že „zetka“ viděli vycházet z vln. No aspoň s tím jsem se já nemusel nikdy potýkat.

Stal se mi podobný incident, a ten mě přesvědčil, že je načase s tím přestat. Byl to náklaďák, taková pomlácená stará kraksna. Zezadu z přívěsu bylo slyšet sténání. Do hliníkových stěn bušila spousta pěstí. Celý náklaďák se kymácel. V kabině seděl jakýsi velmi bohatý investiční bankéř ze Si-anu, který vydělal obrovské peníze na tom, že skoupil dluhy na amerických kreditních kartách. Měl dost peněz, aby zaplatil za celou svou rozvětvenou rodinu. Oblek od Armaniho měl zmačkaný a potrhaný, dole na tváři škrábance a v očích takový ten frenetický oheň, který jsem začínal vídat každý den čím dál tím častěji. Oči muže za volantem však vypadaly úplně jinak – stejně jako ty moje; byl to pohled, který prozrazoval, že peníze už možná budou za chvíli k ničemu. Strčil jsem mu padesátku navíc a popřál hodně štěstí. Víc jsem udělat nemohl.

Kam měla ta dodávka namířeno?

Do Kyrgyzstánu.

---

METEORA, ŘECKO

(Kláštery stojí na příkrých, nepřístupných skalách, některé budovy byly postaveny na vysokých, téměř svislých ostrovech. I když jde původně o atraktivní útočiště před osmanskými Turky, později se ukázalo, že Meteora může sloužit stejně dobře jako ochrana před oživlými mrtvými. Poválečná schodiště, většinou kovová či dřevěná, která se dají snadno vytáhnout vzhůru, slouží vzrůstajícímu počtu jak poutníků, tak i turistů. Meteora se v nedávné době stala oblíbenou destinací pro obě skupiny. Někteří hledají moudrost a spirituální osvícení, jiní zase jen pokoj a mír. Stanley MacDonald patří k těm druhým. Veterán z téměř všech tažení, s nimiž prošel Kanadu, svoji rodnou zemi, se s oživlým mrtvým poprvé setkal za jiné války. Tehdy se Třetí prapor kanadské lehké pěchoty princezny Patricie zúčastnil operací zaměřených proti drogovým kartelům v Kyrgyzstánu.)

Nepleťte si nás, prosím, s americkými alfa týmy. Toto se odehrálo dlouho před výsadkem, před Panikou, ještě před izraelskou dobrovolnou karanténou… stalo se to dokonce dávno před prvním vzplanutím v Kapském městě. Bylo to na začátku rozšíření, dříve než kdokoliv věděl cokoliv o tom, co přijde. Naše mise byla přísně konvenční – opium a hašiš, prostě primární exportní plodina pro všechny teroristy světa. S ničím jiným jsme se v té kamenité pustině nesetkali. Obchodníci, bandité a pár najatých místních lidí. To bylo vše, co jsme očekávali. Vše, na co jsme byli připraveni.

Najít vchod do jeskyně nebylo těžké. Objevili jsme ji díky krvavým stopám vedoucím od karavany. Hned nám bylo jasné, že je něco špatně. Nebyla tam žádná těla. Znepřátelené kmeny vždy nechávaly své oběti ležet zmrzačené na zemi jako varování ostatním. Byla tam spousta krve a kousků hnědého, hnijícího masa, ale jediné mrtvoly, které jsme našli, byly muly nosící náklad. Nebyly zastřeleny, něco je strhlo; zabilo je něco, co vypadalo na divoká zvířata. Muly měly vyvržená břicha a všude po těle měly stopy po zubech. Měli jsme za to, že to museli být divocí psi. Smečka těchto divokých potvor, velkých a zákeřných jako arktičtí vlci, se po údolí opravdu potulovala.

Největší záhadou však byl náklad; pořád byl v pytlích položených přes sedla nebo se povaloval kolem těl těch nebohých mul. I kdyby nešlo o nějakou ozbrojenou roztržku kvůli území, i kdyby šlo o náboženské vraždy nebo odplatu, nikdo nenechá bez povšimnutí padesát kilo prvotřídní surové ostré hnědé [8], plně použitelné poloautomatické zbraně nebo cenné osobní trofeje jako přehrávače minidisků, hodinky nebo GPS navigace a neodejde pryč.

Od masakru ve vádí vedla krvavá stopa vzhůru horskou pěšinkou. Bylo tam celé tratoliště krve. Každý, kdo by jí tolik ztratil, by se už nikdy nepostavil. Ale ten někdo to nějak zvládl. Nikdo ho neošetřil. Žádné další stopy tam nebyly. Z toho, co jsme viděli, jsme byli schopni říci, že ten člověk běžel, krvácel, pak spadl přímo na obličej – otisk zakrváceného obličeje v písku byl stále ještě patrný. Nějakou dobu tam tak ležel, aniž by se udusil, aniž by vykrvácel, načež se nějak zvedl a kráčel dál. Tyto nové stopy však byly úplně jiné než ty předtím. Byly blíže u sebe, muž šel pomaleji. Pravou nohu táhl za sebou, a evidentně proto ztratil botu – starou schozenou kotníčkovou Nike. Ve stopě, kterou po sobě nechávala noha, již táhl za sebou, byly kapičky jakési tekutiny. Nebyla to krev, nebylo to nic lidského. Bylo to takové blátíčko, tvrdé, černé, na povrchu škraloup. Nikdo z nás nevěděl, o co by mohlo jít. Po této stopě jsme šli až ke vchodu do jeskyně.

Střelby na přivítanou jsme se nedočkali, nikdo nevypálil ani ránu. Vchod do jeskyně byl nestřežený a doširoka otevřený. Hned jsme spatřili těla, muže zabité vlastními nástražnými výbušninami. Vypadalo to, že se snažili… utíkali… aby se odtamtud dostali.

Za nimi v první dutině jsme uviděli důkazy o jednostranné střelbě; jednostranné, protože důlky po kulkách byly jen na jedné stěně jeskyně. Naproti této stěně museli být ti, kdo stříleli. Byli rozerváni na kusy. Končetiny, jejich kosti, rozsekané a ohryzané… některé stále ještě držely zbraně, prsty jedné z těch urvaných rukou stále ještě svíraly starého Makarova. Na té ruce chyběl jeden prst. Našli jsme ho na druhé straně jeskyně, kde ležel další neozbrojený muž, prostřílený více než stovkou kulek. Pár z nich mu úplně zlikvidovalo vršek hlavy. Ten prst měl stále ještě v zubech.

Každá nová dutina vyprávěla podobný příběh. Našli jsme rozbořené barikády, odhozené zbraně. Objevili jsme další těla nebo jen jejich části. Na průstřely hlavy zemřeli jen ti, jejichž těla byla nedotčená. Jejich hrdla a žaludky byly plné kaše z rozkousaného lidského masa a kůže. Podle krvavých stop, otisků nohou na zemi, nábojnic, zásobníků a důlků ve stěnách jeskynních místností bylo zřejmé, že boj začal v lazaretu.

Našli jsme i pár polních lehátek, všechna celá zkrvavená. Na konci místnosti, vedle lehátka, na němž bylo zašpiněné prostěradlo a nějaké oblečení, leželo tělo bez hlavy… teď hádám, ale řekl bych, že to byl doktor. Vedle něj se válela stará ochozená levá kotníčková bota Nike.

Poslední tunel, který jsme kontrolovali, byl zasypán – vybuchla tam nástražná nálož, která měla tunel zneprůchodnit. Z vápencové suti čouhala ruka. Pořád se hýbala. Zareagoval jsem instinktivně, natáhl se, uchopil ji a hned jsem cítil to sevření – jako ocel, málem mi to rozdrtilo prsty. Zabral jsem zpátky, chtěl jsem se vymanit z toho sevření. Nechtělo mě to pustit. Zatáhl jsem víc, nohy se mi zabořily do země. Nejprve se uvolnila ruka, pak hlava, rozervaný a rozmlácený obličej, doširoka otevřené oči a šedé rty, pak druhá ruka, která mě chytila za paži a zmáčkla ji, pak šly ven i ramena. Spadl jsem nazad, horní polovina té věci šla se mnou. Od pasů dolů to stále vězelo v kamení a suti, trup se zbytkem těla spojovaly už jen vnitřnosti. Nepřestávalo se to hýbat, pořád se to po mně sápalo a snažilo se to narvat si moji ruku do pusy. Sáhl jsem po zbrani.

Salva směřovala vzhůru, prošla té věci pod bradou a rozstříkla její mozek po stropě nad námi. Když se to stalo, byl jsem v tom tunelu sám. Byl jsem jediný svědek…

(Na chvíli přestane mluvit.)

„Působení neznámých chemických látek“. To mi řekli v Edmontonu. Buď to, anebo silná reakce na preventivní medikaci. A návdavkem k tomu přihodili i solidní dávku PTSD. Potřeboval jsem jen odpočinek; odpočinek a dlouhodobou „evaluaci“…

„Evaluace“ … to je to, co se stane, když jde o vaše vlastní. Jde-li o nepřítele, je to „výslech“. Učí vás, jak vzdorovat nepříteli, jak ochránit své tělo i mysl. Neučí vás však, jak vzdorovat vlastním lidem, obzvláště těm, kteří si myslí, že se vám snaží „pomoct vidět pravdu“. Nezlomili mě, zvládl jsem to sám. Chtěl jsem jim věřit a chtěl jsem, aby mi pomohli. Byl jsem dobrý voják, dobře vycvičený, zkušený; věděl jsem, co dokážu způsobit jiným lidem a co by mohli udělat oni mně. Myslel jsem si, že jsem připravený na všechno. (Pohlédne směrem dolů do údolí, jeho oči však hledí do prázdna.) Kdo z nás by však mohl být připravený na něco takového?

---

AMAZONSKÝ DEŠTNÝ PRALES, BRAZÍLIE

(Na místo dojíždím se zavázanýma očima, aby se nedalo určit, kde přesně se nacházejí mí „hostitelé“. Říká se jim Yanomami, „Lítí lidé“, a není zřejmé, zda to, co tomuto kmeni umožnilo přečkat krizi stejně dobře, ne-li lépe než nějaký národ s vysoce rozvinutým průmyslem, byla jeho domnělá útočná povaha, nebo skutečnost, že svou novou vesnici vybudovali vysoko v korunách stromů. Není ani zřejmé, zda Fernando Oliveira, vyzáblý běloch závislý na drogách, jenž přišel z konce světa“, je jejich host, maskot nebo zajatec.)

Pořád jsem ještě doktor, to jsem si říkal. Ano, byl jsem bohatý a moje konto bylo čím dál tučnější, ale můj úspěch alespoň pocházel z nezbytných lékařských úkonů. Nebyl jsem ten, co pižlá nosíky sotva zletilých holek nebo na popové hvězdičky, co vypadají jako kluci, našívá súdánské „pintos“. [9] Byl jsem pořád ještě lékař, pomáhal jsem lidem, a pokud to pro ty pokrytecké farizeje ze Severu bylo „amorální“, řekněte mi, proč k nám jejich lidi pořád jezdili?

Zásilka dorazila z letiště hodinu před pacientem, uložená v ledu v plastové piknikové chladničce. Srdce jsou mimořádně vzácná. Ne jako játra nebo kožní tkáň, ale rozhodně vzácnější než ledviny, které se poté, co se schválil zákon o „předpokládaném souhlasu“, daly sehnat skoro v každé nemocnici nebo márnici v zemi.

Bylo to srdce testováno?

Na co? Pokud chcete orgán na něco testovat, musíte přesně vědět, co hledáte. Tehdy jsme o chodícím moru vůbec nevěděli. Zajímaly nás běžné nemoci jako žloutenka nebo HIV/AIDS – a ani je jsme neměli čas testovat.

Proč?

Protože let už tak trval strašně dlouho. Orgány nemůžete mít uložené v ledu až do skonání světa. Už tak jsme s tímhle pokoušeli štěstí.

Odkud pocházelo?

S největší pravděpodobností z Číny. Můj zprostředkovatel působil v Macau. Důvěřovali jsme mu. Jeho záznamy byly spolehlivé a solidní. Když nám řekl, že zásilka byla „čistá“, spoléhali jsme na jeho slovo – nic jiného nám nezbylo. Věděl, jaká jsou s tím spojena rizika, věděl jsem to já, věděl to i pacient. Herr Müller kromě běžných srdečních potíží trpěl i velmi vzácnou genetickou poruchou, dextrokardií komplikovanou situs inversus. Orgány měl v těle uloženy na opačné straně: játra byla nalevo, žilní vstupy do srdce napravo a tak dál. Sám vidíte, o jak výjimečnou věc šlo. Nemohli jsme mu prostě jen transplantovat obyčejné srdce a otočit ho. Tak to jednoduše nefunguje. Potřebovali jsme jiné čerstvé a zdravé srdce od dárce, který měl úplně stejné postižení. A kde jinde než v Číně byste měli takové štěstí?

Štěstí?

(Usměje se.) A „politický zájem“. Sdělil jsem zprostředkovateli, co potřebuji, uvedl detaily a o tři týdny později na mě v poště čekal e-mail s výmluvným předmětem: „Máme shodu.“

Takže jste operoval.

Já jsem jen asistoval, samotnou operaci provedl doktor Silva. Byl to uznávaný kardiochirurg, jenž se v nemocnici Hospital Israelita Albert Einstein v Sao Paulu zabýval těmi nejtěžšími případy. Arogantní svině to byla, dokonce i na kardiochirurga. Nutnost pracovat s… pod… tím čurákem, který se mnou jednal, jako bych byl nějaký přistěhovalec, ničila moje ego. Ale co jsem mohl dělat… Herr Müller potřeboval nové srdce a můj dům na pláži zase novou bylinkovou vířivku.

Herr Müller se z anestezie nikdy neprobral. Ležel v místnosti, kam pacienty převážíme, aby se probrali, a prakticky pár minut poté, co jsme ho zavřeli, se u něj začaly projevovat příznaky. Teplota, puls, saturace kyslíkem… Měl jsem obavy a to muselo mého „zkušenějšího kolegu“ pobavit. Řekl mi, že jde buď o běžnou reakci na podání imunosupresiv nebo o obyčejné a vcelku očekávané komplikace sedmašedesátiletého obézního a nezdravého těla muže, který právě prodělal jednu nejsložitějších operací, které moderní medicína zná. Byl jsem skoro překvapený, že mě u toho nepoklepal na hlavě, čurák jeden. Řekl mi, ať jdu domů, dám si sprchu a vyspím se, nebo ať si zavolám jednu nebo dvě holky a trochu si odfrknu. On že zůstane u něj, a kdyby došlo k nějaké změně, tak prý zavolá.

(Oliveira naštvaně stáhne rty, vezme z hromádky další svazeček neznámých lístků a začne je žvýkat.)

A co jsem si jako měl myslet? Možná to skutečně bylo OKT-3, ty léky. Nebo možná jsem to jen viděl trochu černě. Byla to moje první transplantace srdce. Co jsem o tom věděl? Ale pořád… zneklidňovalo mě to do té míry, že to poslední, co jsem chtěl, bylo spát. Udělal jsem tedy to, co by měl udělat každý dobrý doktor, jehož pacient trpí: vyrazil jsem do města. Tančil jsem, chlastal, nechal jsem se sebou dělat nechutně oplzlé věci – ani nevím kým nebo čím. Když párkrát zavibroval telefon, zpočátku jsem si ani nebyl jistý, zda je to můj. Muselo to trvat aspoň tak hodinu, než jsem ho zvedl. Graziela, moje recepční, byla silně rozrušená. Řekla mi, že Herr Müller před hodinou upadl do kómatu. Byl jsem v autě ještě dříve, než tu větu stačila doříct. Nacházel jsem se půl hodiny jízdy od kliniky a každou sekundu, co jsem strávil na cestě, jsem proklínal sebe i doktora Silvu. Takže jsem opravdu měl důvod mít obavy! Takže jsem měl pravdu! Ego, řekl byste, i když skutečnost, že jsem měl pravdu, měla i pro mě neblahé důsledky. Přesto jsem se těšil na to, jak nepřekonatelnému doktoru Silvovi pošpiním pověst.

Když jsem dorazil na kliniku, našel jsem Grazielu, jak se snaží zklidnit hysterickou Rosi, jednu ze sester. Chudák, byla k neutišení. Pořádnou jsem jí ubalil – to ji zklidnilo – a zeptal se jí, co se děje. Proč má na plášti ty krvavé fleky? Kde je doktor Silva? Proč nejsou pacienti ve svých pokojích a co je to za podělaný kravál, kdo do čeho tak mlátí? Řekla mi, že Herr Müller začal znenadání a neočekávaně exitovat. Když se ho snažili resuscitovat, zničehonic otevřel oči a kousnul doktora Silvu do ruky. Ti dva se spolu začali bít; Rosi se snažila pomoci, ale málem byla sama pokousána. Nechala Silvu Silvou, utekla z pokoje a za sebou zamkla dveře. Málem jsem se rozesmál. Bylo to tak směšné. Doktor superman se možná spletl, špatně určil diagnózu, pokud to vůbec bylo možné. Müller se možná na posteli vztyčil a jak byl celý ještě omámený, pokusil se chytit doktora Silvy jako opory. Muselo existovat nějaké rozumné vysvětlení… Ale Rosi měla na stejnokroji krvavé skvrny a z pokoje Herr Müllera se ozývaly tlumené zvuky. Vrátil jsem se do auta a vzal s sebou pistoli, ani ne tak kvůli sobě, ale spíše proto, abych uklidnil Rosi a Grazielu.

Vy jste měl u sebe zbraň?

Žil jsem v Riu. Co si myslíte, že jsem s sebou nosil – mé „pinto“? Došel jsem zpět k pokoji Herr Müllera a párkrát zaklepal. Nic jsem neslyšel. Zašeptal jsem jejich jména. Nikdo neodpověděl. Všiml jsem si, že zpod dveří se řine krev. Vešel jsem do pokoje a zjistil, že krev je všude na zemi. Silva ležel vzadu v rohu místnosti, nad ním přikrčený Müller, otočený ke mně svými špekatými, bledými a chlupatými zády. Nevzpomínám si, jak jsem upoutal jeho pozornost, jestli jsem na něj zavolal jménem, jestli jsem zaklel nebo jestli jsem neudělal vůbec nic a jen tam tak stál. Müller se ke mně obrátil, z otevřených úst mu padaly kusy krvavého masa. Povšiml jsem si, že jeho kovové incize se částečně otevřely a z otvoru po řezu vytékala hustá černá tekutina, která vypadala jako nějaký gel. Ztěžka se zvedl na nohy a pomalu se sunul ke mně.

Zvedl jsem pistoli a zamířil na jeho nové srdce. Byl to izraelský Desert Eagle, velký a velmi nápadný, což je přesně důvod, proč jsem si ho vybral. Nikdy předtím jsem z té zbraně nevystřelil, bohudíky. Nebyl jsem připravený na to, jak moc její zpětný ráz kopne. Náboj letěl úplně jinam a prakticky mu ustřelil hlavu. Měl jsem štěstí, nic víc. Tak jsem tam stál, já bláhový šťastlivec, v ruce kouřící pistoli a po noze mi stékal pramínek teplé moči. Tentokrát jsem to byl já, kdo od Graziely dostal pár facek, než jsem se probral a zavolal policii.

Zatkli vás?

Zbláznil jste se? Byli to mí partneři; jak jinak si myslíte, že jsme získávali zdejší orgány? Jak jinak si myslíte, že bych se byl schopen postarat o ten svinčík? Byli v tom opravdu dobří. Pomohli mi vysvětlit pacientům, že nějaký vraždící maniak pronikl na kliniku a zabil jak Herr Müllera, tak i doktora Silvu. Rovněž se postarali o to, aby nikdo z personálu tuto verzi nezpochybňoval.

A co těla?

Silva byl uveden jako oběť pravděpodobné krádeže auta. Nevím, kam dali jeho tělo; možná ho uklidili do nějaké postranní uličky v ghettu Města bohů, a aby příběhu dodali věrohodnosti, vymysleli si něco o drogách. Doufám, že ho spálili nebo pohřbili… hluboko.

Myslíte, že se...

Nevím. Když zemřel, jeho mozek byl neporušený. Pokud nebyl v pytli na mrtvoly, pokud byla hlína v zemi dost měkká… Jak dlouho by mu trvalo se vyhrabat ven?

(Začne žvýkat další list a nabídne mi. Odmítám.)

A pan Müller?

Žádná vysvětlení, ani jeho ženě, ani rakouské ambasádě. Prostě další unesený turista, který si v nebezpečném městě nedával pozor. Nevím, zda Frau Müller tomuto příběhu vůbec kdy věřila nebo zda se pokoušela nějak víc do toho šťourat. Nejspíš si ale vůbec neuvědomila, jak neskutečnou kliku měla.

A měla kliku?

Děláte si srandu? Co kdyby se netransformoval na klinice? Co kdyby zvládl dojet až domů?

Je to možné?

Samozřejmě že ano! Zamyslete se nad tím. Díky tomu, že infekce vypukla v srdci, se virus dostal do oběhového systému okamžitě, takže se pravděpodobně rozšířil do mozku sekundy po implantaci toho nakaženého srdce. A teď si vezměte jiný orgán, játra nebo ledviny nebo třeba transplantovaný štěp kůže. Rozšíření viru z nich potrvá podstatně déle, obzvláště pokud ho v tkáních bude jen malé množství.

Ale dárce…

Nemusí být úplně přeměněný. Co když to byl čerstvě nakažený člověk? Daný orgán nemusel být plně infikovaný virem. Mohlo ho tam být jen stopové množství. Když takový orgán implantujete, může trvat celé dny, možná i týdny, než se virus rozšíří do celého krevního řečiště. A v tu dobu už mohl být takový pacient třeba daleko lepší, nebo už by mohl být zcela zdráv a žít spokojený, šťastný život jako kdokoliv jiný.

Ale ten, kdo odebíral orgán…

… vůbec nemusel tušit, co má pod rukama. Já tedy netušil. Mluvíme o raných fázích, kdy nikdo ještě nic nevěděl. A i kdyby věděl jako pár lidí v čínské armádě… chcete mluvit o amorálnostech… Celá léta před vzplanutím vydělávali milióny na orgánech z popravených politických vězňů. Myslíte si, že by jim nějaký malinkatý virus zabránil dojit tuhle zlatou krávu?

Ale jak…

Odeberete srdce nedlouho po smrti „dárce“… možná ještě když žije… to dělávali, víte, odebírali živé orgány, aby tak zajistili jejich čerstvost… šoupli je do ledu a naložili do letadla směr Rio… Čína bývala největším vývozcem lidských orgánů na světovém trhu. Kdovíkolik infikovaných rohovek, nakažených hypofýz vůbec vyvezli… Matko boží, tuší vůbec někdo, kolik nakažených ledvin do celého světa napumpovali? A to jsou jenom orgány, to nemluvím o „darovaných“ vajíčkách politických vězňů, spermatu, krvi! Myslíte si, že migrace byla jediný způsob, jakým se virus po planetě šířil? Ne všechna prvotní vzplanutí byla mezi čínskými občany. Dokážete objasnit všechny ty příběhy o lidech, kteří z neznámých důvodů zemřeli a pak se přetransformovali, aniž by kdy byli pokousáni? Proč bylo tolik vzplanutí v nemocnicích? Ilegální čínští uprchlíci do nemocnic nechodili. Víte vůbec, kolik tisíc lidí dostalo v dobách, jež nakonec vedly k Velké panice, ilegální transplantáty? I kdyby deset procent z nich bylo infikovaných, i kdyby to bylo jediné procento…

Máte pro tuto svoji teorii nějaký důkaz?

Ne… ale to přece neznamená, že to tak nebylo! Když uvážíte, kolik transplantací jsem provedl jen já, všechny ty pacienty z Evropy, arabského světa, dokonce i z těch pokryteckých Spojených států. Málo z vás Amíků se zajímalo, odkud jsou jejich nové ledviny nebo slinivka, jestli jsou od nějakého děcka ze slumu v Městě bohů nebo jestli nějaký studentík v Číně, zavřený za svoje názory, měl pořádný kus smůly. Nevěděl jste, nezajímal jste se. Jen jste podepsal cestovní šeky, lehl si pod kudlu a pak se vrátil domů do Miami, New Yorku, nebo odkud jste přijel.

Zkusil jste někdy nějakého takového pacienta najít a varovat ho?

Ne, nezkusil. Snažil jsem se vzpamatovat z toho skandálu, znovu si vybudovat svoji pověst, klientskou základnu, svůj účet v bance. Chtěl jsem zapomenout na to, co se stalo, a dál se po ničem nepátrat. Než jsem si stačil uvědomit nějaké nebezpečí, škrábalo mi na dveře.

---

PŘÍSTAV BRIDGETOWN, BARBADOS, ANTILSKÁ FEDERACE

(Řekli mi, že mám očekávat dvojstěžník, ale „plachtami“ lodi IS Imfingo byly čtyři vertikální větrné turbíny čnící z jejího štíhlého trupu. Když se zkombinovaly s řadami PVM neboli protonových výměnných membrán a palivovými články, které využívaly mořskou vodu pro výrobu elektřinu, bylo zřejmé, proč písmena IS znamenají „Infinity Ship“, tedy „loď nekonečnosti“. Tento skvost je oslavován jako budoucnost námořní dopravy, ale vidět nějakou takovou loď pod jinou vlajkou než vládní je velmi vzácné. Imfingo vlastní a provozuje soukromník. Jejím kapitánem je Jacob Nyathi.)

Narodil jsem se zhruba ve stejné době jako nová, apartheidu zbavená Jihoafrická republika. V těch dnech plných euforie nová vláda slíbila nejen demokracii typu „jeden člověk, jeden hlas“, ale také práci a bydlení pro celou zemi. Můj otec si myslel, že to bude hned. Nechápal, že to byly dlouhodobé cíle, jichž se dalo dosáhnout jen roky – generacemi – tvrdé práce. Myslel si, že když odejdeme od našeho kmene, z naší půdy a usadíme se ve městě, bude tam na nás čekat fungl nový barák a skvěle placená práce. Můj otec byl obyčejný člověk, nekvalifikovaný dělník, pracující za denní mzdu. Nemůžu mu vyčítat nedostatek formálního vzdělání ani jeho sen o lepším životě pro svou rodinu. A tak jsme se usadili v jednom ze čtyř hlavních černošských předměstí Kapského města jménem Khayelitsha. Byl to život plný neskutečné, beznadějné a ponižující chudoby. Bylo to moje dětství.

Tu noc, kdy se to stalo, jsem se vracel domů od autobusové zastávky. Mohlo být tak pět ráno a já jsem chvíli předtím skončil svoji šichtu – obsluhoval jsem v T.G.I. Friday na přístavišti Victoria Wharf. Byla to dobrá noc. Spropitné bylo vysoké a novinky z Tri Nations stačily na to, aby měl každý Jihoafričan pocit, že je o tři metry vyšší. Springboks právě drtili All Blacks [10]… zase!

(Nad tou vzpomínkou se pousměje.)

Možná mě nejprve rozptýlily tyto myšlenky, možná jsem byl prostě jen tak strašně utahaný, že než mi došlo, než jsem si vůbec uvědomil, že někdo střílí, moje tělo zareagovalo samo, instinktivně. Střelba v těch dnech nebyla neobvyklá a tam, kde jsem žil, už vůbec ne. „Jeden člověk, jedna zbraň“ – to byl slogan mého života v Khayelitshe. Vyvinou se ve vás téměř genetické schopnosti přežít jako u válečného veterána. Ty moje byly ostré jako břitva. Skrčil jsem se, snažil se zaměřit, odkud výstřely přišly, a zároveň jsem se snažil najít nějakou tvrdou plochu, za kterou bych se mohl schovat. Většina domů ve čtvrti byly jen takové provizorní chatrče z kusů dřeva nebo vlnitého plechu, eventuálně plastových desek připevněných k sotva stojícím trámům. Alespoň jednou ročně tyhle přístavky pustošil oheň a kulky jimi procházely jako nůž máslem.

Bleskurychle jsem se rozběhl a zalehl za holičstvím, vybudovaným z lodního kontejneru o velikosti auta. Nebylo to perfektní, ale jako úkryt, v němž se dalo nějakou dobu pobýt, než střelba utichne, to stačilo. Jenže střelba neustávala. Pistole, brokovnice a takový ten rachot, na který nikdy nezapomenete a z něhož je zřejmé, že někdo má kalašnikov. Na obyčejnou potyčku mezi pouličními gangy to trvalo už nějak moc dlouho. Ozval se řev, výkřiky. Začal jsem cítit kouř a uslyšel hukot velkého davu.

Vyhlédl jsem zpoza rohu kontejneru: valily se ke mně spousty lidí, většina z nich v pyžamech, a všichni křičeli: „Utíkejte! Vypadněte odtud! Jdou sem!“ Kolem mě se začala rozsvěcovat světla u chatrčí a z nich vykukovaly tváře. „Co se děje?“ ptali se. „Kdo sem jde?“ To říkali ti mladší. Ti starší prostě jen začali utíkat. Měli jiný pud sebezáchovy. Takový, který si vypěstovali v dobách, kdy byli otroky ve své vlastní zemi. Tehdy všichni věděli, kdo jsou „oni“, a pokud „oni“ přicházeli, jediné, co se dalo udělat, bylo vzít nohy na ramena a modlit se.

Vy jste utíkal?

Nemohl jsem. Moje rodina, moje matka a dvě malé sestřičky bydlely jen pár „dveří“ od stanice Radio Zibonele, což bylo přesně místo, odkud dav prchal. Nepřemýšlel jsem. Byl jsem hlupák. Měl jsem se vrátit stejnou cestou, najít si nějakou postranní uličku nebo klidnou ulici.

Snažil jsem se klestit si cestu davem; šel jsem přímo proti nim. Myslel jsem si, že bych se mohl pohybovat podél zdí chatrčí. Dav mě do jedné z nich vhodil; vlétl jsem do plastové zdi, která na mě spadla, jak se celý ten baráček sesunul k zemi. Byl jsem v pasti, nemohl jsem dýchat. Někdo přese mě přeběhl a hlava mi třískla o zem. Setřásl jsem ze sebe trosky a odkulil se do ulice. Když jsem je spatřil, stále jsem ještě ležel na břiše; bylo jich deset nebo patnáct, proti záři hořících chatrčí jsem viděl jen jejich siluety. Nebylo jim vidět do tváří, ale slyšel jsem jejich mručení. Byli nahrbení, ruce nahoře a pomalu se sunuli mým směrem.

Zvedl jsem se na nohy, motala se mi hlava a bolelo mě celé tělo. Instinktivně jsem začal ustupovat a couvat do „dveří“ chatrče, stojící nejblíže ke mně. Něco mě zezadu chytilo, zatáhlo mě to za límec a roztrhlo košili. Otočil jsem se, přikrčil se a pořádně kopnul. Byl veliký, větší než já a taky o pár kilo těžší. Po předním dílu bílé košile mu stékala černá tekutina. Z hrudníku mu trčel nůž, zaseknutý mezi dvěma žebry a narvaný do těla tak hluboko, že byla vidět jen rukojeť. Dolní čelist mu poklesla a cár z mého límce, který svíral v zubech, vypadl na zem. Mručel a chrčel. Snažil jsem se před ním uhnout, ale chytil mě za zápěstí. Uslyšel jsem křupnutí a tělem mi vystřelila bolest. Klesl jsem na kolena, pokusil se odvalit a tak mu podrazit nohy. Rukou jsem se přitom uhodil do nějakého těžkého hrnce. Uchopil jsem ho a pořádně se rozmáchl. Hrnec narazil do jeho obličeje. Třískl jsem ho jím ještě jednou, a ještě jednou, a ještě, mlátil jsem ho hrncem do hlavy, dokud mu nepraskla lebka a na nohy mi nezačal téct jeho mozek. Zhroutil se dopředu. Vykroutil jsem se z jeho posmrtného sevření, právě když se ve vchodu objevil další. Tentokrát však vratká konstrukce chatrče zapracovala v můj prospěch; prokopl jsem zadní stěnu, a než se chatrč odporoučela k zemi, rychle jsem vyběhl ven.

Utíkal jsem pryč, ale vůbec jsem nevěděl, kam běžím. Byla to noční můra míhajících se a kolem mě ubíhajících chatrčí, ohně a po mně chňapajících rukou. Proběhl jsem jedním baráčkem, kde se v rohu schovávala žena. V náručí se jí choulily dvě malé děti a plakaly. „Pojďte se mnou!“ vyzval jsem ji. „Prosím vás, pojďte, musíme jít!“ Vztáhl jsem k ní ruce a kousek se přiblížil. Odsunula děti nazad a začala proti mně mávat naostřeným šroubovákem. Měla hrůzou vytřeštěné oči. Za sebou jsem zaslechl nějaké zvuky… blížili se, razili si cestu chatrčemi a ničili je. Skočil jsem z jazyka Xhosa do angličtiny: „Prosím vás,“ snažil jsem se ji přesvědčit, „musíte utéct!“ Sáhl jsem po ní, ale ona mě bodla do ruky. Nechal jsem ji tam. Nevěděl jsem, co jiného udělat. Pořád se mi vybavuje, když spím nebo občas i když jen tak zavřu oči. Někdy je to moje matka a ty plačící děti moje sestry.

Před sebou jsem uviděl jasné světlo, zářící skrze škvíry v chatrčích. Rozběhl jsem se tím směrem, co nejrychleji to šlo. Snažil jsem se na ně volat. Nemohl jsem popadnout dech. Proběhl jsem plastovou deskou, která tvořila stěnu jedné z chatrčí, a najednou jsem se ocitl na otevřeném prostranství. Světla přede mnou oslepovala. Ucítil jsem, jak mě něco prásklo do ramene. Myslím, že jsem omdlel, ještě než jsem vůbec dopadl na zem.

Přišel jsem k sobě v posteli v nemocnici Groote Schuur Hospital. Nikdy předtím jsem takové místo neviděl. Bylo tak čisté a bílé, že jsem si myslel, že jsem mrtvý. K tomu pocitu určitě přispěly i léky, co mi dali, o tom jsem přesvědčen. Nic takového jsem do té doby nevyzkoušel; vlastně jsem se ani nedotknul alkoholu. Nechtěl jsem skončit stejně jako spousta lidí v mém okolí, jako můj otec. Celý život jsem se snažil zůstat čistý a teď…

Morfium, nebo co mi to vlastně stříkli do žil, bylo úžasné. Bylo mi všechno úplně jedno. Když mi řekli, že mě policie střelila do ramene, bylo mi to šumafuk. Viděl jsem, jak muže na posteli vedle mě, který přestal dýchat, rychle odvážejí pryč. Bylo mi dokonce jedno i to, že jsem je zaslechl, jak mluví o propuknutí nákazy „vztekliny“.

Kdo o tom mluvil?

Nevím. Jak jsem vám řekl, byl jsem mimo sebe, úplně sjetý. Jen si vzpomínám na hlasy v chodbě před pokojem, kde jsem ležel, na rozčilené hlasy, jež se hádaly. „To přece není vzteklina!“ jeden z nich ječel. „Tohle vzteklina lidem nedělá!“ Pak… ještě něco dalšího… a pak: „No a co teda, do prdele, navrhuješ, patnáct jich máme dole patro pod náma! A bůhvíkolik jich je ještě venku!“ Je to legrační, tu konverzaci si pořád přehrávám v hlavě, dumám, co jsem si tehdy měl myslet, cítit, co jsem měl udělat. To ale bylo ještě dlouho předtím, než jsem vystřízlivěl, než jsem se probudil a musel čelit té noční můře.

---

TEL AVIV, IZRAEL

(Jürgen Warmbrunn vášnivě miluje etiopskou kuchyni, což byl důvod, proč jsme se setkali v restauraci Falasha. Má světle růžovou pleť a bílé neuspořádané obočí, které ladí s jeho „einsteinovským“ účesem – snadno byste si ho proto spletli s nějakým potrhlým vědcem nebo univerzitním profesorem. Není však ani jedním. Ačkoliv nikdy neřekl, pro jakou izraelskou tajnou službu pracoval a nejspíš ještě stále pracuje, otevřeně připouští, že byste ho klidně mohli označit za špióna.)

Většina lidí nevěří, že by se mohlo něco stát, dokud se to opravdu nestane. Není to hloupost nebo slabost, to je prostě jen lidská povaha. Nekladu nikomu za vinu, že nevěřil. Netvrdím, že jsem chytřejší nebo lepší než někdo jiný. Mám pocit, že to celé se odvíjí od nahodilosti narození. Já jsem se náhodou narodil do skupiny lidí, kteří žijí v neustálém strachu, že budou vyhlazeni. Je to součást naší národní identity, součást našeho myšlení a to, že musíme být neustále na pozoru, nás naučila léta strašlivých pokusů a omylů.

První varování před morem přišlo od našich přátel a zákazníků na Tchaj-wanu. Stěžovali si na nový dekódovací program, který zjevně nebyl schopen rozluštit nějaké e-maily z Čínské lidové republiky, anebo je přinejmenším dekódoval tak mizerně, že jejich text byl nesrozumitelný. Měl jsem podezření, že problém není v softwaru, ale v samotných dešifrovaných zprávách. Komouši z vnitrozemí… řekl bych, že už to dávno nebyli kovaní, opravdoví komouši, ale… co byste chtěli od starce, jako jsem já? Komouši mají takový hloupý zvyk, že používají obrovské množství nejrůznějších generací počítačů, pocházejících z mnoha různých zemí.

Ještě než jsem se o své teorii zmínil lidem v Tchaj-peji, napadlo mě, že by nebylo od věci si ty útržkovité zprávy projít sám. Překvapilo mě, že vše bylo perfektně dekódované. Jen ten samotný text… Celé to bylo o propuknutí jakési virové nákazy, která nejprve zabila svého nositele a pak ho přeměnila v chodícího a vraždícího maniaka. Samozřejmě jsem nevěřil, že by něco takového mohla být pravda, obzvláště když pár týdnů poté začala krize v Tchajwanské úžině a zprávy o běsnění mrtvol znenadání utichly. Předpokládal jsem druhou úroveň šifrování, kód uvnitř kódu. To byla vcelku standardní procedura už na začátku lidské komunikace. Komouši samozřejmě nemluvili o opravdových mrtvolách. Musel to být nějaký nový zbraňový systém nebo supertajný válečný plán. Nechal jsem to být a snažil jsem se na to zapomenout. Ale jak říkával jeden z našich národních hrdinů, „můj šestý smysl mi napovídal, že něco není v pořádku“.

Nedlouho poté jsem si na svatební hostině své dcery povídal s jedním profesorem z Hebrejské univerzity, kde tehdy působil můj zeť. Ten chlápek byl mluvka, a navíc toho vypil trochu víc, než bylo záhodno. Nesouvisle blábolil o tom, jak jeho bratranec pracuje v Jihoafrické republice a že mu vykládal o jakýchsi golemech. Znáte Golema, tu starou legendu o rabínovi, který vdechne život hliněné soše? Mary Shelleyová ten nápad ukradla pro svého Frankensteina. Nejprve jsem nic neříkal, jen jsem ho poslouchal. Ten chlápek dál žvanil o tom, jak ti golemové nebyli z hlíny ani nebyli poslušní a poddajní. Jakmile však zmínil, že tam bylo cosi s přeměňováním lidských těl, požádal jsem ho o telefonní číslo. Nakonec se ukázalo, že byl v Kapském městě na jednom z těch „adrenalinových výletů“, myslím, že tam krmil žraloky nebo co.

(Zakoulí očima.)

Žralok se mu zřejmě odvděčil a prokousl mu tuchus [11], takže se bratranec toho profesora dostal do nemocnice Groote Schuur právě v době, kdy do ní přijímali první oběti vzplanutí ve čtvrti Khayelitsha. On sám sice žádný z těch případů na vlastní oči neviděl, ale nemocniční personál mu pověděl dost na to, aby to zaplnilo můj starý diktafon. Příběh tohoto muže, stejně jako dešifrované e-maily z Číny jsem následně předal svým nadřízeným.

A právě zde jsem přímo profitoval z unikátnosti poměrů pramenících z našeho pocitu ohrožení. V říjnu 1973, kdy nás nenadálý arabský útok téměř vyhnal do Středozemního moře, jsme měli všechny tajné zprávy, všechna varovná znamení přímo před sebou, ale přesto jsme se na ně vykašlali. Nikdy jsme nezvažovali možnost, že by mohl přijít frontální, koordinovaný a konvenční útok od několika spolčených národů, tím spíše v den, který vnímáme jako náš největší svátek. Říkejte tomu stagnace, strnulost, klidně i neodpustitelná stádní mentalita. Představte si skupinu lidí, kteří zírají na nápis na zdi a gratulují si k tomu, že ho přečetli správně. Ale za tou skupinou se nachází zrcadlo, ve kterém můžete vidět skutečný význam té zprávy na zdi. A nikdo se do něj nepodívá. Nikdo nepovažuje za nutné tak učinit. No, když už jsme tedy dopustili, aby Arabové téměř dokončili to, co před lety začal Hitler, uvědomili jsme si, že nejenže je nutné se do toho zrcadla podívat, ale že se do něj musíme dívat vždy a navždy, že to musí být naše národní politika. Od roku 1973 tedy platí, že i kdyby devět z deseti tajných agentů a analytiků dospělo ke stejnému závěru, povinností toho posledního desátého je nesouhlasit. I kdyby se něco jevilo jako nanejvýš nepravděpodobné nebo absolutně nesmyslné, někdo tuto možnost musel prozkoumat, ponořit se do ní hlouběji. Pokud by se jaderná elektrárna v sousedním státě dala využít k vytvoření plutonia, které by bylo možné použít k vytvoření nukleární zbraně, šli jsme do toho hlouběji a prozkoumali to. Pokud se nám doneslo, že by nějaký diktátor mohl postavit velké dělo, které by bylo schopné vystřelovat náboje plněné antraxem do okolních zemích, prozkoumalo se to. A pokud existovala i nepatrná šance, že by ožívaly mrtvoly a měnily se na hladové stroje na zabíjení, šli jsme tak hluboko, dokud jsme nenalezli pravdu.

A přesně to jsem dělal já – šel jsem do hloubky a šťoural se v tom. Zpočátku to nebylo snadné. Čína zmizela ze scény… Tchajwanská krize úplně zastavila sběr informací… a mně zbylo jen pár zdrojů. Spousta z nich byly jen bezcenné plevy; obzvláště internet se hemžil zombíky z vesmíru a Oblasti 51… co to vlastně u vás s tou Oblastí 51 máte za fetišistickou posedlost? Po nějaké době jsem začal nacházet užitečnější data: případy „vztekliny“, jež se až příliš podobaly té, která propukla v Kapském městě… Africká vzteklina se tomu začalo říkat až později. Našel jsem psychologický rozbor stavu několika kanadských vojáků z horských jednotek, kteří se vrátili z Kyrgyzstánu. Narazil jsem na blog brazilské zdravotní sestry, která v něm svým přátelům popisovala vraždu jednoho kardiochirurga.

Většina mých informací pocházela ze Světové zdravotnické organizace. Spojené národy jsou neskutečné mistrovské dílo byrokracie, spousta zrníček pravdy a cenných dat pohřbených v horách nikdy nepřečtených zpráv a reportů. Našel jsem zprávy o případech z celého světa; všechny byly uzavřeny a nějak „věrohodně“ objasněny. To, čím jsem se zabýval, bylo skutečně mrtvé, nepřátelské a nepopiratelně a neodvratně se to šířilo. Rovněž jsem učinil jeden velmi povzbudivý objev: jak to sprovodit ze světa.

Půjdete po mozku.

(Uchechtne se.) Dnes o tom mluvíme, jako by šlo o nějaký zázračný, kouzelný kousek, něco jako svěcená voda nebo stříbrná kulka, ale proč by destrukce mozku neměla být jediným způsobem, jak tato stvoření zabít? Není to také jistý způsob, jak zabít nás?

Myslíte lidi?

(Přikývne.) Není snad mozek vše, co jsme? Nejsme jen mozek, udržovaný při životě složitým a křehkým strojem, jemuž říkáme tělo? Pokud se jedna část toho stroje zničí nebo pokud se mozku nedostává takových důležitých věcí jako výživa či kyslík, nepřežije. To je jediný měřitelný rozdíl mezi námi a nemrtvými. Jejich mozky k přežití nepotřebují žádný podpůrný systém, a proto je nutné zaútočit právě na mozek samotný. (Zvedne pravou ruku a prsty ve tvaru pistole se dotkne svého spánku.) Jednoduché řešení, ale jen pokud bychom ten problém rozpoznali! Vzhledem k tomu, jak rychle se mor šířil, měl jsem za to, že bude rozumné, když budu shánět informace i v zahraničních zpravodajských kruzích.

S Paulem Knightem jsem se přátelil už delší dobu, už od Operace Entebbe. [12] Nápad použít repliku černého mercedesu diktátora Amina byl jeho. Paul odešel z vládních služeb ještě před reformami agentury, pro niž pracoval, a začal dělat pro soukromou poradenskou firmu z Bethesdy v Marylandu. Když jsem ho doma navštívil, byl jsem v šoku z toho, že nejenže pracoval na téže věci jako já – samozřejmě ve svém volném čase – ale že spis s informacemi, které nasbíral, byl téměř stejně tlustý a těžký jako ten můj. Celou noc jsme byli vzhůru a navzájem si pročítali informace, které jsme nashromáždili. Nikdo nemluvil. Myslím, že jsme ani nevěděli jeden o druhém, nevnímali jsme svět kolem nás nebo cokoliv jiného – jen slova před našima očima. Skončili jsme skoro stejně; na východě právě začínalo svítat.

Paul otočil poslední stránku, podíval se na mě a velmi věcně řekl: „To je docela průser, co?“ Přitakal jsem, on také a pak říká: „Tak co s tím uděláme?“

A tak tedy vznikla „Zpráva Warmbrunn-Knight“?

Byl bych moc rád, kdyby tomu tak lidé přestali říkat. V té zprávě figurovalo patnáct dalších jmen: virologové, zpravodajci, vojenští analytikové, novináři, dokonce i jeden pozorovatel Spojených národů, který monitoroval volby v Jakartě, když v Indonésii došlo k prvnímu vzplanutí. Každý byl expert na něco jiného, každý sám musel dojít k podobným závěrům, než jsme ho vůbec kontaktovali. Naše zpráva neměla ani sto stran. Byla stručná, vyčerpávající a bylo v ní vše, o čem jsme si mysleli, že tam být musí, aby vzplanutí nepřerostlo v epidemii. Vím, že obrovské zásluhy jsou připisovány jihoafrickému válečnému plánu – a zaslouženě. Kdyby si však naši zprávu přečetlo více lidí a kdyby se podniklo více v tom ohledu, aby se naše doporučení stala realitou, pak by žádný jihoafrický válečný plán nebyl vůbec potřeba.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Světová válka Z.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.