Řád popsaného stolu

￼

Toto je pokračování příběhu, jehož začátek se nachází v zapečetěné truhlici, chráněn před očima zvědavých čtenářů, čarodějů a koneckonců i knihomolů. Jeho hrdina byl násilně anonymizován, neboť jeho předobraz (budiž mu přáno vše dobré) se cítil být uražen a znectěn tím, že sehrál nedobrovolně hlavní roli v předchozím. Ponechme jej tedy jeho osudu a začtěme se do nového příběhu ze Světa, kde žijí knihy.

Část prvá: Vstanou noví bojovníci

Po kamenité cestě drkotala řada vozů. Na kozlíku každého z nich seděl knihař nebo jeho nejlepší náhončí a v žebřiňácích za nimi se vršily hromady knih, štěbetajících a občas výskajících – to když kola najela do výmolu nebo na velký kámen.

„Hej! Ty tam vpředu! Povídám - kdy v tom hlavním městě konečně budeme?“ křikl jeden z vozků na prvního v řadě.

„To si ještě počkáš,“ odvětil dotázaný,“ teď odbočíme na královskou cestu a po ní pojedeme půl dne,“ dokončil a dále vozy pokračovaly mlčky.

„U všech čtenic a letáků!“ ozvalo se, když dojeli k nejbližší křižovatce. V místech, kde se cesta, vedoucí z Písařova, vlévala do hlavní mahrentalské silnice, se černal zátaras z ohořelých klád, ze kterých čněly do všech stran hřeby přibité natržené stránky.

„Co to má znamenat?“ zařval náhončí, který kočíroval první vůz.

„Znamená to, že cesta není volná,“ zašklebil se na něj tvor, sedící na zátarasu. Korektor - hrbatý, šlachovitý mužíček s obrovitým nosem a prsty zčernalými od počítání stránek.

„Všiml jsem si,“ odtušil náhončí. „A mohl bys mi laskavě říct, kdy volná bude? Vezeme knihy, takže mýtné neplatíme,“ upřesnil pro jistotu.

„Odteďka platit budete. Vládce Mahrentalu změnil zákon,“ dostalo se mu odpovědi. Skupina knihařů popojela vpřed:

„Naše knihy jsou dobré. Můžete zkusit,“ navrhovali a sebravše z nejbližšího vozu útlý svazek, podávali jej nahoru na zátaras.

Vlídnější z korektorů po něm sáhl. Všichni už si skoro úlevně vydechovali, když vtom kniha vztekle pískla, zaprskala a ostrými zoubky stiskla prsty natažené pravice.

„Jau! Ty malá hnusná - kopie! Co jste jí dávali žrát, u všech bezpatkových fontů!?“ supěl korektor a snažil se knihu setřást. Držela se pevně. Až poté, co položil ruku na kládu a jeho kolega dupl knížce na hřbet, uvolnila stisk a uklidnila se. Oba korektoři pak opatrně rozevřeli její stránky. Nad zátarasem se roztáhla štiplavá ostrá vůně.

„U vymazaných řádků! Vždyť je to tamta parodie!“ uvědomil si v té chvíli náhončí. „Co jste mu to dali, vy pitomci!“ Jenže už bylo pozdě. Korektoři přečetli několik vět, vzhlédli a jejich nasupené výrazy dávaly tušit, že královská cesta nebude rozhodně volná ani po příštím úplňku.

„Tohle že má být literatura?“ zeptal se ostře jeden z nich. „Vy si myslíte, že nás budete urážet a my vám uvolníme cestu?“

„Máme i jiné knihy,“ zkoušeli náhončí bezvýsledně zachránit, co se dá. „Který ideot to napsal?“ sykl prvý z nich do zástupu za sebou. Když se obrátil zpět, proti němu stál neprostupný řad korektorů s napřaženými brky.

„Krotíte a pěstujete knihy jen pro pár bláznivých čtenářů, rozesetých po všech koutech země a zalezlých tak hluboko, že je ani pamflet na tyči nevyšťourá! Proto odteď už nesmíte na hlavní mahrentalské cesty, dokud si nepřiplatíte za jejich opotřebení vašimi divokými, smyslu prostými příběhy. Jen ty knihy, které neobsahují kouzla, vymyšlené světy, ani nenahlížejí do budoucna, mohou projet!“

￼

Svět bez hrdiny je prázdný. Stěží má nějakou naději na úspěch. Starosta Písařova si to plně uvědomoval, a tak po několika nocích, strávených těžkým dumáním o dalším osudu vesnice a občasným zbytečným zabušením na okenice příbytku hrdiny minulého, se rozhodl jednat.

„Bez hrdiny jsme ztraceni,“ dodal na vysvětlenou písařům, kteří se kupili kolem něj. „A jestli se kdy zrodí knížka z tohohle příběhu, tak chcípne dřív, než stačí spást první inkoustovou čáru.“ Další noc probděl spolu s radními v Knihoreji a v pozdním odpoledni nového dne se na vratech radnice objevila cedule:

Hledá se hrdina. Statečný a udatný.

Svobodný stav ani trestní

bezúhonnost není podmínkou.

Platíme v knihách.

Spěchá.

Druhý den ráno před vraty přešlapovali dva výrostci a letitý kmet.

„Co tady okouníte?“ obořil se na ně starosta.

„My se jdeme přihlásit na tu výpravu,“ zazněla unisono hrdá odpověď.

„Vy?“ starostova tvář začínala chytat barvu nad kamny nahřátého papíru. „Kolikpak jste už zkrotili knih, že jste tak smělí?“ zeptal se uštěpačně.

„Já knihy zásadně nekrotím, já jsem umělec,“ rázně se ohradil prvý.

„Knihaři mého otce jich vypěstovali stovky,“ se samozřejmou lhostejností se pochlubil druhý.

„Už je jaro?“ snažil se zorientovat stařec. Starosta obrátil oči v sloup a otevřel dvířka malého kašírovaného stavení vedle domu:

„Satiro, trhej!!“ křikl a nové skorohrdiny už nikdo nikdy neviděl.

„Je to ostuda, vesnice velká jako půl údolí, knih o dobrodružství a udatenství tolik, že by je stáda knihomolů nesnědla a pořádný hrdina nikde,“ komentoval mrtvolný klid o měsíc později. „Bez hrdiny se mi píše dost mizerně,“ podotkla k tomu autorka tohoto příběhu. „A uzávěrka literární soutěže je za dveřma, takže sebou koukejte hodit, nebo z vás udělám televizní redaktory pátrající po důchodcích, kteří se upsali Temné síle.“

Papír, připevněný na kládách vrat, pomalu tlel ve větru a jeho inkoust dávno rozpil déšť, ale hrdina nikde. Starosta se tedy rozhodl k dalšímu činu: Sňal ze svého krku klíč od Úpící almary. Byla to obrovitá skříň, tyčící se v šatlavě hned vedle zamřížovaných cel. Plná knih, které obsahovaly zjevení tak blábolivá a čtenářově chuti odporná, že bylo jednomyslným hlasováním rozhodnuto je do almary zavřít a tak ze světa navždy odstranit. Starosta třesoucí se rukou vstrčil klíč od zámku.

„Pokud se mezi vámi nenajde nikdo, kdo by se vydal rozmlátit LibrImpériu jeho logotypový znak, almaru otevřu,“ pronesl a kolem se rozhostilo zděšené ticho. Potom se váhavě přihlásil nejpodlejší a zároveň nejúspěšnější knihař celého Písařova:

„Mám autora, který nedodržuje termíny,“ řekl a oči se mu zamžily potutelným úsměvem. „A co víc, napsal i tu parodii, co podráždila korektory.“ Řady písařovských nápadně ožily.

„Obětuješ ho naší věci?“ ptali se krvežíznivě.

„Ale klidně, je váš,“ odpověděl. Kolem pochvalně zaburácely ovace. Autora přepadli, spoutali a oči mu zalepili knihařským voskem aby nemohl utéct. Pak jej vysadili na nejopotřebovanější vůz a popohnali koně.

„Jeďte za ním, on najde tu pravou cestu,“ napřáhl starosta vizionářsky dlaň.

„Jak nás povede oslepený?“ tázali se knihaři.

„Je to autor, vůně peněz mu ukáže cíl,“ pokrčil starosta rameny. Pak hbitě uskočil za bránu písařovského opevnění a zabouchl za sebou kovaná vrata. Knihaři dohnali krokem jedoucí vůz. Autor zavětřil:

„Cítím knihařský vosk. Kromě toho, že mi otečou oči, bych rád řekl, že...“

„Skopněte ho na zem!“ navrhovali náhončí. „Nikam nás nedovede. Mrtvých autorů není nikdy dost a jejich knihy čtenářům hned připadají chutnější.“

„Ať vás to ani nenapadne!“ odrazil útočníky osobní knihař onoho autora. „Dluží mi dvě stě stran a dostal zaplaceno předem!!“

Autor tedy zůstal naživu. I oči mu rozlepili, poté, co několikrát strhl opratě do hustého lesa.

„LibrImpérium je tamtím směrem!“ ukázali mu náhončí, jako by je snad nebavilo bezcílně putovat krajem. Přijeli k rozcestí, které jim svými zátarasy se šklebícími se řadami korektorů přišlo poněkud povědomé. Jako by tu už kdysi nedávno byli.

„U všech čtenic a letáků!“ zakleli svorně znovu, čímž porušili copyright na hlášku z první strany. Zátaras se rozrostl až k okolním bažinám a každou kládu hlídaly teď kromě korektora i oči paragrafožroutů. Pokusili se ujet několik kroků podél cesty. Kola se bořila do bahna, koně, nezvyklí táhnout náklad po měkké zemi, se vzpínali, propadali a knihy na vozech pištěly, strkaly se a učily se od knihařů slova, která v nich původně vůbec nebyla napsána. Ti nahoře se dobře bavili.

„Takhle to nejde,“ rozhodl kdosi, „hrdina nestojí za nic, cesta nikde, já to balím,“ odplivl si a otočil vůz zpět. Další ho následovali.

„Nechte toho hlupáka tady, ať si napraví sám, co spískal,“ navrhovali náhončí.

„A nemohl bych se přece jen vrátit zpátky?“ zeptal se autor, jehož kůň, snad proto, že byl vpředu, zapadl během diskuze do bahna.

„Na to zapomeň!“ ohradil se jeho osobní knihař a ohnal se po něm bičem. Nezasáhl ho, ale i tak autor uskočil, vykutálel se z vozu a zastavil se opodál o přilehlý smrk.

„Ty mě teda nesvezeš?“ otázal se ostře, „Hej! Kdo mě vezme na vůz? Dobře zaplatím!!“ zahalekal, ale to neměl dělat. Další rána, tentokrát vedená knihařovou pěstí, už mířila přesně. K oteklým očím a šrámům na zápěstí, vytlačeným od pout, přibyl fialovějící nos a pramínek krve, stékající do úst. Jakmile si chuťovými pohárky ověřil, že se skutečně jedná o krev, nechal zbytek obličeje zbrunátnět do nejtemnějšího odstínu vzteku.

„Tohle ti teda nedaruju!“ sykl. Odpovědí mu bylo temné zamručení. Knihař přiskočil k němu a sevřel jeho halenu těsně pod krkem:

„Nebudeš - nikomu - platit - penězma - cos - ještě - nevydělal!!“ supěl u toho a otloukal přitom jeho hlavu o bočnici vozu. Konečně ho pustil.

„Já ti tu knížku opravdu dopíšu, když mě necháš naživu,“ vyrazil ze sebe autor a osahával si pohmožděný krk. Odpověděl mu posupný smích.

„Zpožďuješ se s odevzdáním rukopisu vždycky,“ odsekl knihař a odplivl si, „kolikrát už kvůli tobě na pastvách neměly knížky co žrát. Nevěřím. Třeba tě vlastní smrt naučí, jak odevzdávat rukopisy včas.“

Protože příběh – ač je to kupodivu – dospěl až tak daleko, sluší se hrdinu (i když je to jen mizerný hrdina z nouze) představit a napsat o něm pár slov:

Říkejme mu Adam, kupříkladu. Byl poněkud lehkomyslný a velmi nedbalý. Postavu a tvář měl takovou, že si výše uvedené mohl dovolit. Nadáním psát vpravdě ani moc neoplýval, spíše jen měl dar odít do slov svou líbivost a zábavnost a lehce žvanit na papír tak, že to čtenáře zajímalo. Možná se ani písařem původně stát nechtěl, jenže stačilo mnohokrát zapomenout ráno vstát, aby byl z jiné práce vyhozen a do nové nepřijat, takže se chopil brku jako záchrany, která mu snad zajistí předražené škorně a nablýskané nárameníky, zdobené tak, že se ve skutečném boji nedaly použít.

Brnění tedy měl, alespoň nominálně. S koněm to bylo horší. Ta malá část spřežení, vyčuhující z bahna, sice úpěnlivě volala po záchraně, ale po úvaze, jak moc by se při jeho vytahování z bahna umazal, hrdina usoudil, že raději dál půjde pěšky. Obral si z oděvu největší kusy bahna a vydal se zpět k rozcestí.

Část druhá: Cesta do hlavního města

„Jedna cesta vede na sever, dvě na jih. Směrem jižním je Písařov, takže pokud se nechci přijít o hlavu, je třeba jít na sever,“ projevil se hrdina bystrou úvahou a putoval dál do kopců, roklinami, vichry, mrholením a jinou nepohodou, až stanul u hranice hlavního města.

„Hleďme, nikdo tu nedrží stráž. Jaká přátelská země,“ zatoužil, když překračoval v kůži vázaný mezník. Napadlo jej, že krále či jiného velmože zde požádá o pomoc. Případně rovnou i o azyl a dobře placenou práci.

LibrIpmérium bylo pověstné nezměrným množstvím svých knih. Také však i silnou cenzurou a obchodem lacinými šmejdy. Méně ve známost už vešel letitý a urputný spor dvou panovníků, z nichž každý postupně ovládl část města. Měli stejné jméno, příbuzenství však popírali oba stejně zuřivě. Dvojkrálí se tu však před nedávnem ujalo, osvědčilo a obyvatelé si na toto nezvyklé státní zřízení docela zvykli.

„Stát! Zaplatit daně!“ zastavil Adama muž, jedoucí na ztepilém koni odbarvené hřívy i srsti tak, že pod svým v koženou zbroj oděným pánem skoro nebyl vidět.

„Daně?“ otázal se Adam nechápavě, „za co?“

„Máš v kapse brk, to stačí! Daně!“ zahřímal výběrčí a zacinkal těžkými měchy, řetězy upnutými k sedlu koně.

Adam vytrhl od pasu tesák. Dvojí seknutí a dva měšce spadly na zem. Výběrčím projel vztek. Vytáhl meč a švihl jím do míst, kde se ještě před okamžikem nacházela Adamova krční tepna. Adam se ohnul, uskočil a hbitě podlezl břicho koně. Svist a další dva měchy, nadité zlaťáky poctivých daňových poplatníků, se válely v blátě. Výběrčí se rozzuřil doběla. Kůň se vzepjal, zbraně se několikrát mihly vzduchem. Muž srazil Adama na zem, zaryl mu koleno do hrudi a drže jej za vlasy, tiskl svůj meč zpředu k jeho krku.

„Já nemám peníze, jsem jen chudý písař,“ povedlo se mu zachrčet. Odpovědí mu bylo posměšné zahýkání:

„Chudý - a písař? To má být vtip?“ vypadalo to, jako by Adam právě řekl něco velmi humorného. Když mu ale výběrčí prohledal kapsy, už se nesmál ani on.

„Všechno jsi propil, co?“ otázal se a kopl do něj. Napůl vztyčený si přichystal meč k další ráně, přičemž stál Adamovi na krku tak, aby se nemohl hnout. Rozmáchl se a Adam pevně stiskl víčka, rozhodnut otevřít oči až po smrti. Probudilo ho rázné popleskání po tváři a dusivý zápach zkvašené a trávicím ústrojím několikrát protočené samohonky.

„Nechrápej, mladíku,“ oslovil ho bodrý bručivý alt, patřící podivnému dědovi v usmolené vestě, z níž trčely chomáče posledních chlupů a čvachtajících gumových holínkách.

„Co jste zač? A děkuju,“ chopil se Adam nabízené ruky.

„Výběrčí daní vládce LibrImpéria, krále Andrease II.,“ zpražil jeho klíčící naděje zachránce a rázně ho postavil na nohy.

„Nemám ani vindru,“ upozornil Adam v obavách a ohlížel se po zbrani, očekávaje další šarvátku.

„Kdo se ptal na peníze?“ ušklíbl se stařík a nacvičeným hmatem uškubl od Adamova pasu čutoru.

„Co pálíš?“ odšrouboval víčko. Tekutina mu zřejmě zachutnala, takže pil a pil, až v nádobě nic nezbylo.

„Dobré daně, budeš dobrý občan,“ pochvaloval si.

„Ale já nejsem... přicházím z Písařova. Jdu žádat vašeho krále o pomoc,“ pokusil se uvést Adam věci na pravou míru.

„To je tam, kde pasou ty divoké knihy?“ zbystřil výběrčí svůj lihovinou zamlžený sluch, „To by našeho pána možná zajímalo.“

„Mimochodem, co se stalo s tím druhým chlapem?“ odvážil se zeptat Adam.

„Ožral jsem ho,“ ukázal vagabund do křoví opodál.

￼

Vydali se k hlavnímu městu. Přesněji řečeno k té menší části zdejšího souměstí. Byla to vlastně jen větší vesnice, jak zjistil Adam, když ho stařík provedl návsí a odbočil do jednoho z rozlehlejších statků na kopci.

„Co chcete!?!“ zakrákal jim v ústrety stařec snad ještě zpustlejší a špinavější než výběrčí. V ruce třímal zahnojené staré vidle. Evidentně byl zvyklý používat je k boji a nespočetně dalším účelům. Druhou ruku mu plnila láhev podezřelého obsahu.

„Kde... kde najdu vládce?“ otázal se Adam opatrně.

„To nevim, asi se někde fláká. Jsem jeho děd a zastupuju ho, když tu neni,“ rozmáchl se stařík a zabodl vidle prudce do země. Zadunělo to, třesklo a půda pod jejich nohama se otřásla tlumeným výbuchem.

„Tak tady byl ten granát co sem hledal,“ komentoval stařík nevzrušeně a otřel si doutnající nástroj o kalhoty.

„Tady mladej přišel s nějakou suplikou,“ připomněl výběrčí alkoholu.

„He?“ dal stařec najevo, že je ochoten poselstvo z cizí země vyslyšet.

„Přicházím z Písařova,“ začal Adam.

„To je tam, kde ožívají přeludy?“ zaostřil pozornost dychtivě vládcův děd.

„Ne, to je tam, kde žijí divoké knihy,“ zopakoval trpělivě Adam a světlo ve starcových očích znatelně pohaslo.

„Z knih jaktěživo nic nevyteče,“ zamudroval a ptal se dál: „No a co teda od nás chceš?“

„Nákupčí z hlavního města nám uzavřeli cesty. Tvrdí, že za převoz knih po královských stezkách je nutno platit mýtné.“

„No a?“ nechápal stařec.

„No... a my platit nechceme. Vlastně ani tak moc nemáme čím. Ale je přece správné, aby se naše knihy dostaly na každý mahrentalský trh. Naše knihy si zaslouží... ony potřebují - mají právo...“ Adam si otřel čelo, zbrocené potem. Možná mu pletl jazyk i silný odér pálenky, který byl cítit na míle daleko.

„Vaše knihy beztak patří na hnojiště,“ zakrákoral stařec a mohutně si přihnul z lahve. „Ty si myslíš, holobrádku, že my tady nemáme naše větší hlavní město, který nás sere? Že tam nevládne hňup, kterej se neumí ani pořádně napít a jeho poskoci, co akorát buzerujou a vymýšlejí zbytečný hovadiny? Máme, a kdyby můj vnuk nebyl zparchantělej intelektuál, dávno bysme si ho vybojovali zpátky. Máme lepší magii a i naše samohonka je stokrát účinnější než ty jejich z trav pálený dryáky,“ rozohnil se starý a prskal tak daleko, že Adam mimoděk začal ustupovat. Jak couval, narazil zády do čehosi měkkého.

„Ahoj dědo,“ pozdravil mírumilovně muž středního věku s vousy ve tváři. Starý naposledy rozhořčeně zaprskal a zmizel ve stáji.

„Pojďte dál,“ vybídl návštěvu král Andreas II., neboť to byl on osobně. Vešli do prostorné jizby.

„Omluvte mého prapředka, je poněkud svérázný,“ řekl rozpačitě a sklidil poloprázdné lahve ze stolu. Hosté opatrně usedli na židle, pokryté vrstvou prachu a omítky, která při výbuchu spadla ze stropu.

„Jak vám mohu pomoci?“ zeptal se Andreas II.

„Výběrčí z LibrImpéria zatarasili mahrentalské cesty. Nedostaneme naše knihy ke čtenářům. Chtějí, abychom platili za každý průjezd zemí,“ žaloval Adam.

„No a? Jsou to jejich cesty, nebo ne?“

„Jsou to veřejné cesty Mahrentalu. Byly vytvořeny k tomu, aby po nich putovaly knihy. Všechny knihy.“

„Asi vám nezbude než zaplatit,“ povzdychl si Andreas II. mírně a nalil si sklenici mléka.

„Doufal jsem, že bych vás mohl poprosit o ozbrojený doprovod,“ nadhodil Adam opatrně.

„Tak to jste doufal marně. Věkový průměr naší armády je 78 let. Nežli by k vám došli, polovina by jich zapomněla, kam jde a druhá polovina by se ztratila v lese.“

„Třeba by nám pomohl vládce druhé části LibrImpéria,“ zkusil Adam taktizovat, „asi mi nezbude, než se obrátit na něj,“ teatrálně si povzdychl a očekával reakci. Na Andrease II. však jeho popíchnutí nijak nezapůsobilo.

„Tak. To bude určitě lepší,“ potvrdil nevzrušeně. Adam se tedy zvedl k odchodu.

„A - hm... no dobrá, tady,“ zatvářil se král nejistě. A podával Adamovi naditý měšec.

„Peníze?“

„Ano. Neříkejte to prosím dědovi,“ pronesl Andreas II. tiše. Adam souhlasil. Vždycky je lepší vzít si peníze, než nic. Nebýt toho, že jej výběrčí Andrease I. v nejbližším lese za hranicí města ihned znovu obrali, byl by s výsledkem svého jednání docela i spokojený.

Část třetí: Jiný vládce, jiný mrav

Hrad mocnějšího ze dvou vládců se tyčil na úbočí vysokých skal. Cesta k němu nebyla schůdná pro nikoho, kdo nebyl k tomuto účelu speciálně vycvičen a tak, aby Andreas I. na audienci nemusel čekat několik let, připoutaly stráže na úpatí kopce Adama pevně k jelenovi, který se s ním prosmýkal pichlavými křovinami, přebrodil močálem a křepce vyběhl na několik strmě do nebes čnějících skalních stěn, aby pak se schváceným a na smrt vyděšeným břemenem stanul na upraveném paloučku uprostřed nádvoří. Nelze se tedy divit, že Andreas I. shlížel na příchozího poněkud pohrdavě. Na rozdíl od svého soka vzbuzoval takovou úctu a respekt, že Adam, slézaje z jelena, mimoděk poklekl, sklonil hlavu k zemi a setrval v této poloze tak dlouho, že si vyrobil obstojnou blokaci krčního obratle.

„Co tě přivádí?“ otázali se ho.

„Přicházím poníženě prosit,“ přizpůsobil Adam tón hlasu situaci.

„Oč?“ tázal se vládce bez většího zájmu.

„O pomoc pro svůj kraj,“ pronesl Adam pateticky a doufal, že to bude znít jako kdyby Písařov doopravdy miloval a nežil tam jen kvůli výhodným podmínkám pro méně schopné autory.

„Jaký kraj?“ Panovník začínal být netrpělivý. Na čele měl jasně napsáno „Nedělejte ze mne ideota!“ Navíc se k jeho uchu naklonil pobočník a něco mu pošeptal. Na spáncích mu na okamžik vystoupily tmavomodré žíly a ruka se mimovolně sevřela v pěst. Zašeptal:

„Až ho garda chytí, já se s ním vypořádám! Do války půjde, nemehlo, to jej naučí poslušnosti!“ a opět se věnoval hostu:

„Je u vás úrodno pro knihy?“

„Velmi úrodno, výsosti, jenže se zdá, že někdo v Mahrentalu uzavřel cesty. Kniha, která není z jejich chovu, prý snad nesmí na mahrentalské stezky.“

„Cože? Oni si svévolně zamezili vstup knihám, které nejsou jejich?“ Král pomalu brunátněl. Už mu bylo jasné, proč se poslední vozy z jím osobně odchovanými knihami, o kterých v skrytu duše dobře věděl, že jsou neprodejné a vozil je na trhy jen tak pro zvýšení vlastní prestiže, nevrátily z Mahrentalu zpět. Dosud to přičítal hamižným výběrčím daní a pár jich kvůli tomu i zabil, ale teď měl o věci jasno.

„Zjistíme, co se stalo. Vypravím s tebou své nejlepší bojovníky. A povede je osobně můj syn.“

￼

Ráno Adama vzbudilo ržání koní. Na louce pod hradem stál hlouček urostlých, po zuby ozbrojených mužů. Stříbrné meče se blýskaly v ranním slunci, obtažené kožené kalhoty dávaly vyniknout křivkám zoceleným tvrdým výcvikem a prameny sněhobílých vlasů jim vlály ve větru. Jen jeden z nich se vymykal: o maličko menší než ostatní, s postavou ne tak pevně tvarovanou a opaskem jen ledabyle zapjatým, měl jako jediný pod pas dlouhé nádherné lokny, které se honosily tolika odstíny, že jeho protivníky musel přecházet zrak. Oranžovo-zeleno-modro-žluto-fialové kadeře ve větru nevlály, byly pevně uhlazeny a pomádou přinuceny držet majitelem určený tvar. Černočerná zbroj se stříbrným zdobením a ebenově černý kůň doplňovaly velkolepý obraz. Když Adam scházel ze schodů na nádvoří, tento muž popojel vpřed a dal tak najevo, že velitelem této malé armády je on sám.

„Otec mi slíbil větší kapesné, když vám pomůžu,“ odvalil omrzele horní ret a ukázal bílé zuby. Ostatně i Andreas I. jim už přicházel vstříc. Dokráčel majestátním krokem k nim a rovnou vyťal synovi dvě pořádné facky:

„Nemysli si že za nejbližším rohem zas zdrhneš do hospody!“ ucedil koutkem úst a sjel vizáž velitele své armády mrazivým pohledem. Adam se na mladého výrostka povzbudivě usmál.

„Pojedu přece jen s vámi,“ zavrčel pochybovačně král.

Osedlali koně a vyjeli. Adam se vypínal v sedle, hrd na to, že veze záchranu rodnému Písařovu a ostatním vesnicím. Přece jen se stane pravým hrdinou, prokáže loajalitu své věci a jistě mu na základě toho i zvýší honoráře. Andreas I. cválal aristokraticky a trochu vztekle a ve chvílích, kdy míjel okázalý zjev svého syna, na něj polohlasem syčel výčitky a slova odsouzení:

„Co tě to u všech všudy napadlo za pitomost! Takhle se zřídit!“ a ukázal na jeho nový účes.

„To mi poradila ta vědma, ke které jsi mě poslal, aby mi napravila hlavu,“ ušklíbl se syn a nenechal si ujít pobavený pohled na otce, sršícího vzteky.

„To byla nejvyhlášenější vědma v celém LibrImpériu! Jestli ti za tolik plných měšců poradila jen tohle, tak moje příští trestná výprava povede do jejího doupěte!“

„Vlastní slušný zámek a asi patnáct vesnic,“ ušklíbl se syn znova, „ostatně mě ta barva vlasů náhodou pomohla. Už se tolik necítím jako pitomec.“

„Patnáct vesnic?“ zůstával otec při uvažování poněkud pozadu, „Doufám, že mají slaměné střechy!“

Brány města teď po ránu kupodivu nikdo nehlídal.

„Ostatně je to jedno, knihy si stejně skáčou, kam chtějí,“ poznamenal Andreas I. Bodli koně do slabin a plni předčasného pocitu opojného vítězství a radosti z toho, že neprší, se hnali k druhé části hlavního města. Zlacené věže LibrImpéria za nimi se leskly ve večerních červáncích a vypadaly tak mírumilovně, že i Adam si uvolněně vydechl a pustil koni otěže bez obav, že je v dnešním dni čeká ještě něco zlého. Mýlil se. Spletli se všichni, včetně Andrease I. a jeho lehkovážného syna. Temné stezky Mahrentalu si pro ně totiž přichystaly protivníka mocného tak, že jej dosud nezahlédli ani temnozpytci ve svých černočerných denních snech.

Část čtvrtá: Zkáza

V severní části Mahrentalu, hned za LibrImpériem, aniž by si toho kdokoliv všiml, totiž zavládla emancipace. Protože mnohaletá válka o knižní trhy pořád neměla vítěze, ale jen poražené, stalo se, že dosud bezvýznamný velmož Carlos I. přitáhl z bojiště v čele dobitých škadron a hloučku na smrt vyděšených a k ničemu už neupotřebitelných paragrafožroutů v duševním stavu, který se ani po mnoha opojných doušcích produkce z Knihoreje nedal nazvat uspokojivým. Jeho měšťané nicméně vládce potřebovali, a tak do panovnického křesla jeho panství usedl další z potomků jeho šlechtického rodu. Shodou nešťastných náhod to byla žena. Tedy, po pravdě to bylo tak, že všichni mužští potomci nejmodřejší krve se prostě ve vládě vystřídali už před Carlosem, takže pokud nechtěli svěřit žezlo do rukou desetiletého chlapce (ne že by o tom Rada knihařů nějaký čas vážně neuvažovala) museli si zvyknout na myšlenku, že vládnout bude ONA.

Nejkrásnější princezně z celého Mahrentalu bylo už něco přes třicet, takže většinu svého času spotřebovala na to, aby zůstala mladá a krásná. Privilegia knih, zaobírajících se líčením a smrtelnou chorobou zvanou celulitida volala do nebes a neustálé pokusy vpašovat i do knih o válečné historii reklamní vzorečky rtěnek a krémů proti vráskám přiváděly knihaře do stavu tichého šílenství. Přes to však tato žena dokázala vládnout pevnou rukou a udržet si, když ne zrovna úctu, tak alespoň kázeň svých poddaných. Její heslo: „Já si vymyslím pitomost a vy už to nějak zařiďte!“ vyjadřovalo povšechnou situaci v této části země. Nové zákony, které jen tak ledabyle vypustila z úst, pečlivě nalíčených aktuálním odstínem matového krému a rtěnkou doporučenou konziliem mudrců, byly okamžitě uváděny v platnost a striktně dodržovány. Ptáte se, proč se náhončí nebouřili a knihaři sami alespoň neremcali? Správná otázka. Protože výdělky plynoucí ze svévolně zabraných cest a prodeje knih, naditých až po desky reklamou a předraženou značkovou chemií byly tak závratné, že většina z nich v poslední době trpěla trvalou motolicí.

￼

Armáda v čele s Andreasem I. a jeho synem vzadu ledabyle povlávajícím na koni a volně konverzujícím s pradlenami, které šly právě kolem, se zastavila před branami panství. Bylo trochu zvláštní, že dosud se jim nikdo nepostavil na odpor. Skupina bojovníků dokonce prošla bez odporu nablýskanou branou, zdobenou obrovským stylizovaným M.

„Jedeme k princezně!“ zahalekal Adam zkusmo na nehybné stráže, stojící na ochozu. Pak koutkem oka zpozoroval nenápadný, zato velmi rychlý pohyb lučištníků, zejména jejich tětiv a kmitnutí šípů vzduchem. Od boku ucítil vítr. Dva z bojovníků, jdoucí po jeho stranách, zmizeli. Ve vteřině je zahlédl na střeše přilehlé kůlny, v další je uviděl vybíhat nahoru po hladké rovné stěně. V posledním z těch krátkých okamžiků dvě těla protivníků, v rukou luky s napjatými tětivami, přepadla přes hradbu.

„Nemohls být zticha, pitomče?“ sykl Andreas I.. „Na zaklínače nemáme autorská práva.“

Proti nim se blížila trojice poslů. Saka od Naorniho, pěstěné nehty a neomylná schopnost ucítit sebemenší závan strachu.

„Paragrafožrouti!!“ zašeptal Andreas I.. Adam ani nezdvihl zbraň. Všichni věděli, že silou se proti nim bojovat nedá. Všechno soustředění celé družiny padlo na to, aby nedali najevo strach. Dařilo se to zjevně dobře, neboť paragrafožrouti se rozhlíželi a marně hledali ty, kdož stáli v hloučku přímo před nimi. Jak známo, tahle rasa vidí jen ty bytosti, které se bojí. Andreas I. obavami vcelku netrpěl a jeho syn byl nejspíš takový ignorant, že ani nepoznal, o jak obávanou rasu se jedná. Zbytek bojovníků, když odečteme ony dva dobře utajené zaklínače, pak na koních spíše vyspával včerejší přepočítávání daní, uzmutých v noci výběrčím druhé části hlavního města.

„Její výsost ráčila mít na obličeji pleťovou masku,“ vysvětlil mluvčí paragrafožroutů do prázdného prostoru, před sebou. „Teď už ale můžete jít,“ dodal, „princezna vás přijme.“

Vstoupili do obrovského sálu, podepřeného zdobeným sloupovím. Mezi řadami sloupů ležel dlouhý koberec, který je dovedl až k trůnu. Procházeli špalíry dvořanů, tvářících se, jako by věděli, že jejich poselství nebude vyslyšeno. Princezna Maya shlížela na příchozí jako na přeskupující se sklíčka v kaleidoskopu. Výraz nezájmu byl v její tváři tak patrný, že se Adam musel nadechnout dvakrát, aby vůbec otevřel ústa.

„Nech jednat mě!“ odstrčil ho Andreas I. dřív, než stačil složit příslušné pozdravení. Raději tedy mlčky a trochu nesouhlasně ustoupil vzad.

Panovník LibrImpéria vrhl nasupený pohled na ceremoniáře a stráž, stojící podle trůnu. Téměř okamžitě byl koberec pod nohama poselstva vyměněn za vzácný gobelín, který narychlo strhli ze zdi. Před nimi se zjevily příruční knihovny s vybranými tisky na japanu a dvorní malíř přiběhl, aby neodkladně vyhotovil skicu příchozích do návštěvní knihy.

„To už je lepší,“ pokynul Andreas I. spokojeně hlavou. Princezna, rozvalující se na sedadle z nejjemnější kůže, znatelně znejistěla.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Odkaz zpovědníka z Loudunu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.

O autorce

￼

Petra Štarková je psycholožka a autorka fantasy povídek, fejetonů, populárně naučných článků a knížek pro děti, žijící v Brně. Můžete ji potkat na fantasy akcích nebo na samostatných přednáškách a besedách se čtenáři. Zajímá-li vás, co dalšího připravuje, můžete kliknout pro více informací na:

www.petrastarkova.cz

https://cs.wikipedia.org/wiki/Petra_Štarková

https://www.facebook.com/petrastarkovaauthor

https://www.instagram.com/starkova.petra