Přeložila:

ZUZANA SELEMENTOVÁ

Melanie Moreland: Výměna rolí

Vydání první

Copyright © 2020. Changing Roles by Melanie Moreland.

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2449. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Changing Roles vydaného v roce 2020

Český překlad © 2021 Zuzana Selementová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover design by Karen Hulseman – Moreland Books Inc.

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1635-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1636-9 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Melanie Moreland

VÝMĚNA ROLÍ

Věnování

Tato kniha je určena všem,

kterým záleží na ostatních a umí milovat.

Takový dar nikdy nemůže být dostatečně oceněn.

Všichni si zasluhujeme být milováni

bez ohledu na titul či profesi

jen kvůli sobě samým.

Děkuju, že jste si knihu přečetli.

Kapitola 1

LIAM

Známá scenerie se rychle míhala kolem, rozmazaná ve světle pouličních lamp. Uvolněně jsem se zabořil do měkkého koženého sedadla limuzíny a byl jsem rád, že jedu domů. Opřel jsem si hlavu dozadu a snažil se uklidnit, zatímco mi v hlavě vířily myšlenky na můj kvapný útěk. Zoufale jsem toužil dostat se domů, a tak jsem se zbavil ochranky i všeho ostatního, co mě drželo v New Yorku, a zamířil jsem na letiště. Když mě lidé okolo začali poznávat, popadla mě úzkost, ale soustředil jsem se na svůj cíl, a tak jsem prošel bránou a pokračoval dál do letadla. Koupil jsem si letenku na dvě místa vedle sebe, takže jsem seděl sám a nikdo mě neobtěžoval. Jakmile jsme přistáli, sprintoval jsem letištěm, hlavu sklopenou, a dech se mi zklidnil k normálu až tehdy, když řidič odjel od terminálu, aniž mě někdo poznal. Bylo to velké riziko, ale musel jsem ho podstoupit. Zastavili jsme u brány, kde jsem konečně s úlevou dlouze vydechl. Dokázal jsem to.

Okny pronikalo světlo a jasně zářilo proti temné černi noci. Pohlédl jsem na hodinky a zamračil se. Byly tři hodiny ráno, proč je ještě vzhůru? Popadl jsem tašku, kterou jsem měl vedle sebe, popřál Deanovi dobrou noc a poslal řidiče pryč – jsem sice slavný, ale ruce mám a svoje zavazadlo si pořád ještě dokážu odnést sám.

Vešel jsem do domu a hned jsem se musel usmát zvuku, který mě tu uvítal. Z reproduktorů vyřvávala kapela Journey, což mohlo znamenat pouze jedinou věc. Pokud hraje hudba z osmdesátek, Shelby žehlí.

Šel jsem po zvuku ke kuchyni, zastavil se ve dveřích a usmál se pohledu, který jsem měl před sebou. Opravdu, Shelby stála u žehlicího prkna. Pokyvovala hlavou podle hudby, nohama v ponožkách si podupávala do rytmu a zpívala tím svým rozkošným, příšerně falešným hlasem spolu se Stevem Perrym a přitom mi žehlila košile. Všude viselo moje oblečení – košile k obleku, kalhoty, a dokonce i trička, o kterých jsem jí pořád říkal, že se žehlit nemusí, už byla vyžehlená a úhledně složená na stole vedle ní. Už několikrát jsem ji žádal, ať na to najme službu, ale pokaždé odmítla s tím, že to patří k její práci.

Hlasitě jsem si odkašlal a Shelby prudce zvedla hlavu. Široce se usmála na pozdrav, popadla ovladač a ztlumila hudbu.

„Budeš brzo hluchá, jestli budeš ty hrozný srágory poslouchat tak nahlas.“

„To už jsem. V mým věku sluch odchází jako první. A nejsou to žádný srágory. Je to klasika.“

Zvedl jsem oči v sloup; jako by byla starší o dvacet let než já, a ne o pět. Přišel jsem blíž a políbil ji na tvář. „Ahoj, Shelby.“

„Ahoj, Liame. Přijel jsi brzo.“

„A ty jsi ještě vzhůru.“ Věděl jsem, že když nejsem doma, má problémy se spánkem. Často zůstávala dlouho vzhůru a věnovala se obyčejným domácím pracím, aby si ukrátila čas. Její slova potvrdila moje podezření.

„Nemohla jsem spát.“

Zamračil jsem se. „Je všechno v pořádku?“

Přikývla. „Jo, jsem v pohodě. Proč jsi přijel domů? Everett nezavolal, že dorazíš tak brzo.“

Vyndal jsem si z ledničky lahev s vodou. Pořádně jsem se napil a teprve potom jsem odpověděl: „Jasně. No, on to možná neví.“

Odložila žehličku a podezíravě se na mě podívala. „Co jsi provedl tentokrát?“ zakvílela.

Zavrtěl jsem hlavou. „Nic. Jsou to idioti, Shelby. Ta ženská, co se mnou dělala rozhovor, byla úplně mimo. Pořád dokola mlela o něčem z ekonomiky. Já jsem přece herec, prokristapána, ne manažer marketingu.

Shelby se rozesmála. „Ale jednou jsi ho hrál na stříbrném plátně.“

Zasmál jsem se spolu s ní. „Tady vidíš, jak to s tím herectvím je. Představ si, že ode mě chtěla, abych mluvil různým přízvukem. Jako bych byl nějaká mluvící loutka. A sahala na mě.“ Otřásl jsem se. „Nakonec mě přestalo bavit před ní uhýbat a měl jsem dost těch jejích pitomejch otázek, a tak jsem odešel.“

„Jak ses dostal domů?“

„Objednal jsem si letenku, zavolal limuzínu a šup! Už jsem tady.“

Přistoupila blíž a ustaraně se na mě zahleděla. „Bylo všechno v pořádku? Jsi v pohodě?“

Její obavy mě dojaly. „Ale jo. Letecká společnost mi dala doprovod sekuriťáka. Na letišti byl dav dost blízko, ale on mě protáhl nějakou tajnou chodbou.“

„No jo, dobře.“ Shelby si povzdychla a založila si ruce v bok. „Tohle je už třetí interview za tenhle měsíc, ze kterého jsi utekl, Liame.“

„Vím o tom.“

Zvedla oči v sloup. „Temperamentní britský herec.“

„Nech si to.“

Shelby se uchichtla. Šel jsem si sednout, zhluboka se nadechl a zasténal nad lahodnou vůní, která mě obklopila. „Shelby?“

„Hmm?“

„Jak to, že tu voní krůta?“

Její hlas zněl vesele. „Protože jsi měl zítra přijet a mně je jasný, co chceš, když dorazíš domů.“

„Jsi skvělá holka. Už je upečená?“

„Jo.“

„Tak bych si jeden kousek dal.“

„Hned?“

„Jo, a vlastně dva. V letadle jsem nic nejedl.“

„Mlíko?“

„Jo. A potom panáka whisky. Byl to blbej den.“

„Tak jo. Běž se zatím posadit na gauč.“

Odloudal jsem se do pracovny, posadil se a užíval si pohodlí hebkých plyšových polštářů. Povolil jsem si kravatu, rozepnul horní knoflíček na košili, zhluboka se nadechl a poslouchal, jak Shelby chodí po kuchyni a dělá mi sendviče.

Její sendviče. Kruci, ty její sendviče já miluju.

Hudba se změnila a já jsem potlačil uchechtnutí, protože začala hrát jedna z těch přepálených balad od Survivor a Shelby začala zpívat s nimi. Písnička se jmenovala „The Search Is Over“. Milovala všechny tyhle blbosti.

Pak jsem se musel fakt zasmát. Poslouchala je tak často, že už jsem znal jejich názvy tak jako ona.

Ale dokud ta hudba hrála, znamenalo to, že je tady, v mém domě. A když jsem slyšel, jak se pohybuje v mojí kuchyni, věděl jsem, že jsem rád, že je tady.

Hlava mi padla na polštář a já jsem si připomněl, jak se stala součástí mého života.

Kapitola 2

LIAM

Před šesti měsíci

Vešel jsem do dveří a zprudka se zastavil. „Marie, co to tu sakra děláte?“

Vstala a zatvářila se provinile. „Nic… jenom se…chystám prát.“

Odfrknul jsem si. „To se teda nechystáte. Všechno prádlo jste poslala do prádelny. Řekla jste mi, že to není součástí vaší práce.“ Vlastně jsem byl za to rád.

Nechtěl jsem, aby se dotýkala oblečení, které nosím.

„Udělala jsem výjimku.“

Zahlédl jsem v jejích rukách foťák a vytřeštil jsem oči.

„Proč si fotíte moje trenýrky, zatraceně?“ Pohled mi zaletěl k počítači, který měla vedle sebe na stole, a na webovou stránku, otevřenou na monitoru. „Do prdele! Prodáváte na internetu moje hadry?“ Zíral jsem na ni a zajel si rukama do vlasů. „Jste praštěná?“

Její provinilost byla rázem pryč. „Vždyť toho máte spousty. Potřebuju nějaký prachy navíc.“

„Že toho mám spousty? Prachy navíc? Ježíšikriste! Platím vám majlant, zatraceně, za to, že neděláte vůbec nic. A tohle… To je moje prádlo – to je intimní!“ řval jsem.

„Fajn. Já to teda stáhnu.“

„To teda, krucinál, stáhnete.“ Otřásl jsem se, hned jsem věděl, že už nic z toho nikdy nebudu nosit. Musím si hned koupit všechno nové. Zhluboka jsem se nadechl, abych našel potřebnou kuráž. „Máte padáka.“

„Cože?“ zaječela na mě.

Narovnal jsem se. Tohle je můj dům. A moje věci, které chce prodat. Stejně by u mě brzy skončila, ale nechtěl jsem už dál čekat. „Jak říkám, máte padáka. Sbalte si svoje věci a nechejte tu všechno, co je moje. Moje věci už prodávat nebudete. Vypadněte – a hned.“

„Vy hajzle!“

„Já že jsem hajzl? Vy tady prodáváte moje věci – to je krádež! Buďte ráda, že na vás nezavolám poldy.“

Najednou na mě vzduchem letěl notebook, který měla předtím položený na stole vedle mých trenýrek. Vyjeknul jsem, přikrčil se a sledoval, jak narazil za mnou do zdi a rozletěl se na kusy, když dopadl na zem.

„No tohle, vy mrcho! To byl můj notebook!“ zařval jsem.

Pak po mně letěl ještě foťák a všechno ostatní, co jí padlo pod ruku. Krčil jsem se a uhýbal a rozběhl se do koupelny, kde jsem se zamkl zevnitř. Do dveří dál narážely různé předměty a ta bláznivka, co jsem ji právě vyhodil, na mě pokřikovala sprosťárny. Očividně se jí to nelíbilo. Slyšel jsem, jak vyrazila z pracovny, a s úlevou jsem si oddechl. Jenže pak jsem z haly uslyšel zvuky tříštícího se skla a další křik. Spěšně jsem zašátral po telefonu.

Do prdele, zničí mi celý dům. Je tak rozzuřená, že by mohla vyrazit i dveře od koupelny. Tohle jsem nějak nedomyslel.

Vyťukal jsem číslo svého manažera. Everett se ohlásil netrpělivým hlasem: „Co je, Liame? Teď není dobrá doba.“

„Kurva, Everette, tohle taky není dobrý. Marii hráblo a demoluje mi dům. Potřebuju tě tady!“

„Proč?“

„Proč?“ zopakoval jsem. „Protože by mě taky mohla zabít!“

„Ne, ty idiote, proč jí hráblo?“

„Já, no… vyhodil jsem ji.“

„Sakra, Liame, ty pitomče. Proč jsi to dělal? Přece jsme se domluvili, že to zařídím, až budeš pryč! Stačilo ještě pět dní – měl jsi to vydržet jenom pět dní. Co se, krucinál, stalo, že jsi nemohl pět dní počkat?“

„Šlohla mi trenýrky!“ zařval jsem do telefonu. „Moje boxerky, Everette! Prodávala je přes internet! To přece nemůžu nechat plavat. Vyhodil jsem ji a ona teď ničí celý dům!“

„Nikdy nikoho nevyhazuj sám, Liame. Obzvlášť ty bys neměl nikoho vyhazovat. Určitě jsi to zvoral. Co jsi řekl?“

„Ehm, máte padáka? Jo, a ještě ať vypadne. Myslím, že to je všechno.“

„Jo. Takže jsi to zvoral.“

„K čertu s tím – přijeď si pro ni, než mi to tu celý podpálí!“

„Už jsem na cestě. Kde jsi?“

„Zamčenej v koupelně.“

Odfrknul si. „No jistě.“

„Panebože. Do prdele.“

Nevěřícně jsem se rozhlížel kolem sebe. Jak může jedna ženská, dokonce takhle mrňavá ženská, nadělat tolik škody za takovou chvilku? Everett přijel, zpacifikoval ji, zavolal policii a řekl mi, že už můžu bezpečně vylézt ze svojí skrýše. Otevřel jsem dveře od koupelny a vyšel ven tak důstojně, jak to jen šlo vzhledem ke skutečnosti, že jsem se schovával před někým, kdo mi sahal sotva po pás. Na svou obranu bych chtěl říct, že jsem měl brzo začít točit nový film. Nemohl jsem si nechat zmalovat ciferník, a ta kráva měla dobrou mušku.

Stáli jsme v tom, co zbylo z mojí kuchyně. Všude se válelo rozbité nádobí, sklo i příbory. Dvířka skříněk byla vytržená z pantů, a rozbité bylo dokonce i sklo na stole. Ten stůl se mi stejně nelíbil. Pak jsem zašel do pracovny a zůstal v šoku. Vypadalo to tam, jako by se tudy prohnalo tornádo. Nejvíc mě vzalo, že moje soška Oscara skončila uprostřed mojí milované obří obrazovky, která ještě pořád jiskřila a kouřila. Moje sbírka filmů a muziky byla rozházená po celém pokoji, pohovka byla povalená a několik polštářů potrhaných. Zničený byl i psací stůl.

„Moc dobře to nepřijala,“ zamumlal jsem.

Everett si odfrkl. „Tak by se to taky dalo říct.“

„Možná jsem jí měl nabídnout odstupné?“

„Tohle tady je taky vlastně na odchodnou, Liame. Měl jsi radši jít pryč, zavolat mi a říct, co se tu děje, a já bych to vyřešil tak, jak jsme se dohodli. Profesionálně.“

Povzdechl jsem si. „To byla nejspíš další možnost. Rozhodně ne tak vzrušující jako tohle.“

„Ještě dobře, že jsi stejně chtěl vyměnit zařízení domu.“

V koutcích rtů mi zacukalo. „Jo, moc dobře.“

Zazvonil mu telefon, vzal ho a odvrátil se. Došel jsem k televizi a zadíval se na Oscara, vyčnívajícího z jejího středu. Nevěděl jsem, jestli se mám pokusit ho vytáhnout. Rozhlédl jsem se kolem, nemohl jsem najít tu zatracenou zásuvku, a tak jsem to vzdal. Slyšel jsem, jak Everett mluví ustaraným hlasem do telefonu.

„To nic, Shelby. To zvládneme. Přileť tím letadlem, na které jsem ti zamluvil letenku, a přijeď za mnou. Já se o tebe postarám. Slibuju.“

Zvědavě jsem se na něho podíval. Věděl jsem, že Shelby je jeho starší setra, která žije v Sacramentu s manželem Malcolmem. Everett Malcolma moc nemusel a nijak svoje pocity neskrýval, ale já jsem se zatím ani s jedním z nich nesetkal. Proč má teď jeho sestra přijet? Zachytil jsem jeho pohled a zvědavě povytáhl obočí, ale on jen zavrtěl hlavou.

Ztišil hlas ještě víc. „Nebreč, Shelby. To bude dobrý. Postarám se o tebe. Nedělej si kvůli tomu hlavu. Přiletíš sem v šest a já na tebe budu čekat. Vyřešíme to společně. Auto pro tebe přijede každou chvíli. Už je tam? Fajn, to je dobře. Brzo se uvidíme. Mám tě rád.“

Zavěsil, povzdechl si, a dojatě si odkašlal.

„Nějaký problém?“

Přikývl a jeho obvykle veselý obličej zvážněl. „To je situace. Ty a ještě ona, tomu teda říkám den.“

„Sestra má přijet na návštěvu?“

„Něco takovýho.“

Pochopil jsem, že na něho nemám tlačit. Poví mi to, až bude chtít. „Tak jo.“ Rozhlédl jsem se. „Do hajzlu. Jenom doufám, že se Marie nedostala až do mojí ložnice.“ Otřásl jsem se, protože jsem si představil, co by mohla provést tam.

Plácl mě rukou po rameni. „Pojďme se na to mrknout.“

Nalil jsem si pořádného panáka whisky. Zaplaťpámbu, že se ta mrcha nedostala do obývacího pokoje ani do baru. Pracovna, kuchyně a jídelna byly v troskách, i když přišel personál a ten binec už uklidil. Spoustu věcí jsem musel vyměnit nebo dát spravit. Do chvíle, kdy Everett dorazil, se nedostala ani do ložnice.

Včera večer odjel vyzvednout sestru na letiště a pak už se neozval, ale před chvílí mi poslal esemesku, že se zanedlouho zastaví. Pár minut nato už byl tady. Sám si nalil sklenici whisky a ztěžka dosedl naproti mně.

„Marie byla obviněna z ničení soukromého majetku a dostala tak soudní zákaz přiblížení. Říkal jsi, že to chceš udržet v tajnosti. Souhlasila, že odjede z města a bude zticha, pokud proti ní nevzneseme žádná další obvinění.“

Přikývl jsem. „Jo, to by šlo. Nechci žádnou publicitu. Hlavně ať už je pryč. A rozhodně si nechci nechat ty věci, na které sahala.“ Zašklebil jsem se do skleničky. „Ona je fakt máklá.“

Everett pozvedl obočí. „Ptala se, jestli jí dáš doporučení.“

Zíral jsem s otevřenou pusou. „No to teda ani náhodou, kámo. Co si vlastně Jack myslel, když ji najímal?“

„Řekl bych, že Jack tehdy nemyslel hlavou, ale něčím jiným, což je důvod, proč dostal taky padáka. Oni spolu spali, víš.“

Zastavil jsem se se skleničkou na půl cesty k ústům. „No, to hodně vysvětluje.“

Everett přikývl. „Měl jsi mě nechat se o to postarat dřív, Liame.“

Pokrčil jsem rameny. „V domě bylo uklizeno a přinejmenším tu bylo co jíst. Nepřipadalo mi, že by to byl tak velký problém. Nevěděl jsem, že si k tomu přivydělává bokem tím, že prodává moje věci.“

Opřel se a zakřenil se na mě. „Přiznej si to. Ty ses jí bál.“

Opovržlivě jsem se zašklebil. „Ne, nebál.“

„Vždyť jsi dal přidělat zástrčku na dveře od ložnice.“

Byl jsem přesvědčený, že jsem ji jednou zahlédl u sebe v pokoji, když jsem se v noci probudil. Sice to pak popřela a tvrdila, že se mi to jenom zdálo, ale já jsem dal okamžitě nainstalovat zámek.

„Nebál… No jo, dobře, do háje, tak bál. Jsem rád, že je pryč. Měl jsem tě poslechnout a zbavit se jí už dávno.“

„Jo, to jsi měl, ale už se stalo. Myslím, že už jsme se zbavili veškeré zátěže, kterou na tebe hodil manažer, co jsi ho měl přede mnou. Teď ti musím najít novou hospodyni.“

„Můžu si ji najít sám.“

Protočil oči. „No jistě.“

Otráveně jsem na něho zíral, ale nejspíš měl pravdu. Pokud jde o dům, nebo jak se udržet v pořádku, na to jsem naprostý antitalent. A když jsem se naposled pokusil někoho vyhodit, prodali tu historku do bulváru, a nebylo to nic pěkného. Pak už jsem souhlasil, aby se o záležitosti kolem personálu staral Everett.

„S další hospodyní si nejdřív promluvím sám,“ prohlásil jsem. Everett se ušklíbl. „Jako že víš, na co se zeptat, jo?“

Zahleděl jsem se na něho. „Zeptal bych se, jestli umí dělat dortíky. Co by to bylo za hospodyni, kdyby neuměla péct? To mně na Marii vždycky vadilo.“

Moje matka byla v kuchyni nepřekonatelná a já jsem to měl rád. Teď, když jsem žil v Los Angeles, mi dobré domácí jídlo chybělo.

„Hospodyně toho musí zvládnout mnohem víc než jenom péct, Liame. Musí být výkonná, důvěryhodná, umět se postarat o dům a pomáhat ti s organizací práce. Potřebujeme někoho, kdo má nějaké zkušenosti.“

„Tentokrát ale chci, aby se mi taky zamlouvala.“

Chvíli se na mě zamyšleně díval. „Myslím, že vím o někom, kdo by byl perfektní.“

„Kdo je to?“

„Tu neznáš.“

„Ty ano?“

Přikývl, vstal a šel k oknu. Chvilku se z něj díval a neříkal nic. „Moje sestra Shelby je teď v bryndě.“

„Ale?“

„Ten její zatracenej mizernej manžel se na ni vybodl. Sebral všechny jejich úspory a zmizel.“

„To je teda zmrd.“

„Jo.“ Povzdechl si. „Shelby taky minulý měsíc přišla o práci – firma, kde pracovala, začala snižovat stavy, a tak propustili pár manažerů a asistentek. A teď ten kretén udělá takovou věc.“ Zavrtěl hlavou. „Nikdy jsem ho neměl rád.“

„Já vím. Pamatuju si, že jsi o něm většinou mluvil jako o debilovi.“

Everett přikývl. „Shelby je silná a nezávislá a já se o tom všem dozvěděl, až když mi konečně zavolala. Sebral všechno, co mělo nějakou hodnotu, a nenechal jí nic. Připravil jí překvapení, poslal ji na den do wellnessu, a když se vrátila zpátky, všechno bylo pryč. Vybílil byt a vybral jejich bankovní účty. To byla poslední kapka. Snažila se to všechno zvládnout sama, bylo toho na ni ale prostě moc. Ten parchant vybral všechno z kreditek, nezaplatil ani nájem a pak zmizel.“

„To je dobře, že ti zavolala.“

„Vím, že se jí moc nechtělo. Ale jsem rád, že to udělala. Když je teď bez manžela a bez práce, myslím, že by jí pomohlo, kdyby začala znova. Starala se o mě, když jsem byl dítě. Teď bych jí to rád oplatil.“

Soucitně jsem přikývl. „Kruci, Everette – to je průšvih. Musel to být hroznej kretén. Ještě že má takovýho bratra, jako jsi ty.“

Najednou se mi rozbřesklo. „Ty bys chtěl, abych ji zaměstnal?“

Přišel si znovu sednout. „Shelby umí tvrdě pracovat, Liame, a je to taky skvělý člověk. Dlouhé roky dělala osobní asistentku, takže bude vědět, jak ti zorganizovat život. Potřebuje místo, kde by žila, a k tomu práci. Ty potřebuješ hospodyni a někoho, kdo tu bude a postará se ti o dům, až odjedeš točit.“

Váhal jsem.

„Byla by mnohem lepší než Marie. A ani náhodou z ní nejde strach.“

To bylo plus.

„Aspoň se s ní sejdi,“ vybídl mě. „Vím, že od tebe žádám laskavost. Když se ti to nebude zdát, nebudu na tebe tlačit.“

Everett mě o něco žádal jen málokdy. Obvykle jsem nějakou laskavost od něho chtěl já.

„Umí vařit?“

„Špičkově. Vždycky v tom byla skvělá.“

„Nejradši mám krůtí sendviče. Miluju krůtí maso. A dortíky. Ty mám taky moc rád.“

„To já vím, Liame. S oběma těmi věcmi jsem tě seznámil já. Co to má společnýho se Shelby?“

„Chci se s ní setkat a chci, aby mi udělala krůtí sendvič a pár dortíků.“

Everett zakroutil hlavou. „Tomu teda říkám pohovor.“

Byl jsem přesvědčený, že je to báječný nápad.

„Jestli se mi bude líbit a dortíky mi budou chutnat, tu práci dostane.“

„Díky, Liame. Řeknu jí to.“

„Měl bych o ní vědět ještě něco?“

Zaculil se. „Hlavně jí neříkej Beaker.“

Se Shelby jsem se seznámil o dva dny později. Byla jiná, než jsem očekával. Kromě tmavých vlasů a modrých očí byli s Everettem naprosté opaky. On byl vysoký, měl široká ramena, mluvil hlasitě a vyzařovala z něho sebedůvěra. Shelby byla malá, drobná, hlas měla tichý a příjemný a působila ostýchavě. V modrých očích, plných zmatku a přetrvávající bolesti, měla smutek, ale když nás Everett představil, usmála se a podala mi ruku. Překvapilo mě, že má stejné příjmení jako Everett, ale vysvětlila mi, že si nikdy nevzala exmanželovo jméno.

„Zaplaťpámbu za to,“ zamumlal Everett, když odcházel, aby nás nechal o samotě.

Během rozhovoru jsem poznal, že je inteligentní a mírná. Vyzařovala auru jemnosti a laskavosti, která mě k ní okamžitě přitahovala. Věděl jsem, že jí budu moct důvěřovat stejně, jako jsem důvěřoval jejímu bratrovi. Rozhodl jsem se, že jí tu práci nabídnu ještě dřív, než otevřela košík, který si s sebou přinesla, a předložila mi skutečnou hostinu.

Krůtí sendvič. Na rozdíl od výrobků z lahůdkářství, které mi nosila Marie, v něm nebyla náhražka v podobě uzenin, ale skutečné krůtí maso. Sendvič byl tak veliký, že jsem ho sotva udržel v obou rukách. Dokonce v něm byla i nádivka, přesně tak, jak to mám rád. Přinesla mi k němu také mléko, a jakmile jsem ho s nadšeným výkřikem dojedl, podala mi krabičku těch nejlepších dortíků, jaké jsem kdy ochutnal.

S plnou pusou jsem se na ni zaculil.

„Můžu se vás na něco zeptat?“

„Tohle je pracovní pohovor,“ odpověděla suše.

„Upečete mi zase tyhle dortíky?“

„Ano.“

„Budete mi dělat krůtí sendviče každý týden? Nebo častěji, pokud budu chtít?“

„Ano.“

„Umíte péct sušenky?“

Svraštila obočí. „Myslíte slané sušenky?“

„Ne, koláčky, víte? Takové ty s čokoládovými hoblinkami. Nebo s burákovým máslem. Jo, ty s burákovým máslem. Umíte je dělat?“

Zasmála se. „Ano, umím.“

„Perete taky prádlo?“

„Ano.“

„Mohla byste mi koupit nové trenýrky?“

„Trenýrky?“ podivila se.

„Spodní prádlo,“ objasnil jsem jí. „Marie se mi hrabala ve věcech. Nevím, na co sahala, takže jsem radši všechno vyhodil.“

Povytáhla obočí. „Takže teď ne…“

„Jsem naostro. Jo.“

Hlasitě a bouřlivě dala najevo, jak ji to pobavilo. Musel jsem se nad tím usmát a honem jsem si nacpal do pusy další dortík. Byly vážně úžasné.

„Ano, můžu vám pořídit nové prádlo.“

„Trenýrky.

„Tady jste v Americe, Angličane. Trenýrky noste na tělocvik. My tomu říkáme spodky.“

Usmál jsem se na ni. Líbila se mi – a hodně.

Zkoumavě si mě prohlížela. „Když mi Everett řekl, co se stalo, hledala jsem na internetu a našla pár dalších takových věcí. Jen tak pro informaci, neprodávala jenom vaše spodní prádlo.“

Podíval jsem se na tričko, co jsem měl na sobě, a zašklebil se. „Do háje. Zdálo se mi, že šuplík ve skříni je nějak prázdný.“ Zatahal jsem za látku.

„Co se jí mohlo nelíbit na tomhle triku?“

„Je už trochu seprané. Ta šla určitě jen po tom nejlepším.“

„Myslíte, že na něj taky sahala?“

Shelby se škodolibě pousmála. „Určitě ano. A mockrát.“

„Připadám si hnusně. Možná byste je měla taky všechny vyhodit a koupit mi nové.“

„Dezinfekce by zabrala.“ Zlomyslně se zaculila. „Zahnala by breberky od Marie.“

Zachechtal jsem se. „Nechám to na vašem uvážení.“

„Myslím, že to zvládnu.“

Přikývl jsem a honem sáhl po dalším dortíku. Udělal jsem to tak nenápadně, že si toho jistě nevšimla. Určitě jsem se taky měl zeptat ještě na něco.

„Umíte uklízet dům?“ zeptal jsem se a z pusy mi vyletělo pár drobků. Podíval jsem se do klína. Možná jsem nebyl tak nenápadný, jak jsem si myslel.

Teď zvedla oči v sloup. „Jistě.“

„V tom případě je všechno jasné,“ prohlásil jsem vítězně a opřel se.

Kdo tady říkal, že je na tom něco těžkého?

Položil jsem jí všechny příslušné otázky. Ten trouba Everett!

„Jste přijata.“

Usmála se, ale úsměv jí nedosáhl až k očím. „Jste hodný.“

„Povězte to svému bratrovi. Myslí si, že jsem osina v zadku.“ Mrknul jsem na ni. „Mám dojem, Shelby, že je to začátek jednoho krásného přátelství.“

„To doufám, pane Wrighte.“

„Liame.“

Usmála se. „Liame.“

Kapitola 3

LIAM

Současnost

Přede mnou se objevil talíř, naložený dvěma velkými sendviči a nakládanými okurčičkami. Shelby mi k nim vždycky přidávala okurčičky a já jsem se na nich teď stal závislý stejně jako na sendvičích. Vedle talíře Shelby postavila velkou sklenici mléka a talíř s dortíky. A taky lahev whisky a další sklenici. Měl jsem všechno, co jsem potřeboval. Usmál jsem se na jídlo a už předem jsem věděl, jak bude dobré.

„Teď si půjdu lehnout. Nádobí pak nech na lince. Nebuď vzhůru celou noc a nevypij moc whisky. Víš, že ti to nedělá dobře.“

S úsměvem jsem sáhl po sendviči. Teď už mohla jít spát, protože jsem byl doma. Byl jsem rád, že jsem se vrátil dřív. Nerad jsem myslel na to, že nespí. „Najím se a potom si dám whisky pro uvolnění. Pak půjdu spát. Díkes, Beakere.“

Shelby mě pleskla zezadu po hlavě. „Neříkej mi tak, Oscare.“

Pak se usmála a zlehka mě líbla do vlasů. „Dobrou, Liame.“

„Dobrou, Shelby.“

Ukousl jsem si pořádné sousto sendviče a ona odešla do svého apartmá v nejvyšším patře.

Jo, je fajn být zase doma.

Přišoural jsem se do kuchyně, jednou rukou jsem se drbal na hlavě, druhou jsem si tiskl na břicho. Když včera večer Shelby odešla spát, neměl jsem do sebe naklopit tolik whisky.

Bylo mi dost špatně.

Potřeboval jsem najít Shelby. Určitě něco vymyslí, aby mi bylo líp. Vždycky věděla, co udělat, aby mi bylo líp.

Místo ní jsem však našel jejího bratra, jak sedí u mého stolu, popíjí kafe a hihňá se něčemu na notebooku. Potlačil jsem zaúpění. V tu chvíli jsem na Everetta neměl náladu.

Tiše jsem posunul nohu zase nazpátek a snažil se vytratit z místnosti dřív, než si mě všimne, ale marně.

„Dobrej pokus, Liame. Hoď tím svým ubohým zadkem a pojď sem.“

Tentokrát jsem zasténal nahlas. Přišel jsem ke stolu a ztěžka se posadil. „Kde je Shelby?“ zamumlal jsem tenkým ochraptělým hlasem.

„Sestra se věnuje svým povinnostem. Nechala ti něco na lince.“

Váhavě jsem tam došel a s úlevou si oddechl. Čekal tam na mě Alka-Seltzer a tylenol. Smíchal jsem tablety s vodou, hodil to do sebe a pak spolkl prášky proti bolesti. Nalil jsem si šálek kávy a vrátil se ke stolu.

„Proč jsi tady?“

Everett se dal do hurónského smíchu – na můj vkus až příliš hlasitě. „Nemyslíš, že jsem se dozvěděl, co se stalo včera, Liame?“

Položil jsem hlavu na stůl. „Jak jsi to zjistil?“ Věděl jsem, že Shelby mě nenaprášila. Mlčela o všech průserech, které jsem tajil před jejím bratrem.

„Volali mi z toho časopisu, ty vole. A studio mi sdělilo, že jsi zdrhnul.“ Povedl obočí. „Bez předchozího upozornění a bez bezpečnostního zajištění. To nebyl moc chytrý krok vzhledem k tvojí minulosti.“

„No jo.“ Jasně že to Everettovi vyžvanili ti zmetci.

„Já to zmáknu.“

Posupně zabručel a já jsem s námahou otevřel na škvíru jedno oko. „Byla to strašná kráva, Eve. Celá ta záležitost byla ošemetná. Od začátku to bylo na ostří nože. Vážně, neměl jsem na výběr. Moje integrita byla v sázce.“

Zíral na mě a já jsem se zakřenil. Rád jsem ho mátl svými „anglickými řečmi“, jak tomu říkal, a tak jsem mu jich čas od času dopřál vrchovatě. Nikdy si nebyl jistý, co vlastně povídám. Odfrknul si a zhluboka se napil kávy.

„Jistě, Liame. Určitě tuto informaci sdělím studiu, které tyto rozhovory zařídilo.“ Upřel na mě přísný pohled. „Už kvůli tomu volali. Budeš to muset napravit. Tohle bylo třetí interview, ze kterého jsi utekl.“

Rezignovaně jsem přikývl. „Co mám udělat?“

„Dobročinná benefice. Půjdeš tam. Budeš okouzlující. A zůstaneš tam tak dlouho, dokud celá ta věc neskončí, a budeš rozdávat autogramy, dokud ti neupadne ruka.“ Podíval se na mě. „A nebudeš frfňat.“

Žaludek se mi okamžitě sevřel nervozitou. „Volal jsi Carly? Je volná?“

Everett přikývl. „Ano. I Mark. Já tam budu taky.“

Zhluboka jsem si oddechl. „Dobře.“

Everett začal zase něco psát do noťasu. Zaklonil jsem hlavu, léky, které mi Shelby připravila, začínaly zabírat.

Vždycky věděla, co potřebuju. A Everett taky. Měl jsem štěstí, že je mám.

Na rozdíl od mého předchozího manažerského týmu Everett věci zjednodušil. Řídil moji kariéru a po většinu času mi společně s Markem svojí přítomností poskytoval zvýšené bezpečí. S těmito dvěma muži po boku se ke mně nikdo nedostal blízko. Pro PR využíval agenturu Cassidy Hawkins, ale o většinu těchto věcí se staral sám. Lily Simmonsová byla moje stylistka – Ev i Cassidy na ní trvali, jakmile se ujali vesla.

Moje oblíbená otrhaná trika a džíny očividně nebyly v mnoha ohledech dobrou volbou. Ev mi už dělal manažera asi rok a půl a já jsem nemohl být spokojenější. Můj předchozí manažer dal na výplatní pásku tolik lidí, že to bylo až směšné, a taky jsme se kvůli tomu neustále dohadovali. Byl toho názoru, že čím víc lidí budu mít kolem sebe, tím vyšší bude můj status. Jediné, co však bylo vyšší, byly moje výdaje. A taky můj krevní tlak. Neměl jsem rád, když všichni ti lidi pořád něco vyřizovali, pobíhali po domě a vymýšleli blbosti, které by pro mě udělali. Častěji ovšem, jak jsem nakonec zjistil, pro mého bývalého manažera.

Když jsem se rozhodl pro změnu, obrátil jsem se na Everetta Cartera. Stali se z nás přátelé a měl jsem ho rád. Líbil se mi jeho styl – jednoduchý a bez zbytečných keců. Když u mě začal, pročistil dům a zjednodušil mi život – vylepšil mi ho. Všechno se mnou vždycky prodiskutoval a zajistil, abych neustále věděl, co se děje. Zařídil všechno, o čem se domníval, že bych se tím neměl obtěžovat, a já jsem mu natolik věřil, že jsem věděl, že je to ku prospěchu věci. Zaměstnat ho bylo moje nejlepší profesionální rozhodnutí, jaké jsem kdy udělal.

Dokud jsem nenajal Shelby.

Stala se pro mě něčím víc než jen hospodyní. Ano, udržovala v domě pořádek. Ale důležitější bylo, že udržovala v pořádku mě. Za uplynulých šest měsíců, co jsme žili pod jednou střechou, jsme se sblížili a já jsem ji bral jako nejlepšího přítele. Rozhodně byla mojí důvěrnicí a nepochybně mě znala lépe než kdokoliv jiný – včetně jejího bratra. Znala moje nálady, věděla, co mám rád a co nemám, a uměla mi to poskytnout. Taky mě nikdy neváhala usadit, když to bylo potřeba. Její jemné škádlení a smích mě často vyvedly ze špatné nálady a její realistický přístup k životu byl osvěžující. Při posuzování nabízených scénářů jsem se řídil jejím názorem, a než jsem se rozhodl, chtěl jsem slyšet její stanovisko a radu. A když mi bylo těžko, našel jsem útěchu právě u ní. Moje rodina zůstala v Anglii, a tak se tady stali mojí náhradní rodinou Shelby s Everettem. Bez nich obou bych byl ztracený.

Uslyšel jsem, jak se otevírají vrata od garáže, a usmál jsem se. Shelby byla doma. Věděl jsem, že když jí řeknu, připraví mi něco k jídlu. Potřeboval jsem něco sytého a mastného, co by mi pomohlo zahnat zbytky kocoviny po včerejší whisky.

Když vešla do pokoje, nezvedl jsem se z křesla a neotevřel ani oči, přesto jsem přesně věděl, kde se každou vteřinu nachází.

„No ne, koukněme se, kdo se nám vrátil do země živých.“

Everett ohrnul nos. „Nevím, jestli se o něm dá mluvit jako o živém.“

Vzdychl jsem, když jsem ucítil, že mi Shelby rukou jemně prohrábla vlasy.

„Oscare, Oscare, Oscare… proč pořád tak piješ? Víš, že to moc neumíš.“

Zamračil jsem se a upřel na ni jedno oko. „Já jsem Brit, Shelby. Britové jsou známí tím, jak umějí pít. Přímo legendární.“

Ušklíbla se a prsty mi lehce masírovala bolavou hlavu. „Liame, Britové jsou rovněž pověstní jako uhlazení a kultivovaní hrdinové. Podívejme se však pravdě do tváře: ty neobstojíš ani v jedné z těchto kategorií, že?“

Zlostně jsem zafuněl. Měla pravdu. I když se studio nebo Lily snažili moje chování sebevíc vylepšit, nikdy jsem nepůsobil jako legendární hrdina. Na to jsem byl příliš nedospělý. A taky jsem se každou chvíli opil.

„Strč si ty svoje kecy za klobouk, ženská. Nemám na ně náladu.“

„Kolik jsi těch panáků vypil?“

Přezíravě jsem mávl rukou. „Pár jich bylo.“

Shelby poodešla a pak bylo slyšet, že otevírá barovou skříňku. Zpod řas jsem ji sledoval, jak z ní vyndává lahev, v níž ze zlatavé tekutiny mnoho neubylo. „Dva nebo tři, Liame? Takže vlastně nic moc. Většina Britů by po takovém množství v takovém stavu nebyla. Tss, tss. Jsi zklamáním svého národa.“

„Sklapni! Byl jsem hotový z toho, že jsem byl celý den v práci – vlastně celých několik dnů, a tak mě to pořádně smetlo. A jsem zatraceně dobrej herec.“

Zasmála se a začala vybalovat tašky. „Nikdy jsem neřekla, že nejsi dobrý, Oscare. Řekla jsem, že nejsi uhlazený. A kultivovaný.“

„O čem to mluvíš? Proč nezavoláš herečkám, se kterými jsem hrál hlavní role, a nezeptáš se na jejich mínění?“

„Dobrej nápad. Můžu začít s Carly? Nebo třeba s Gillian?“

Everett vedle mě propukl v chechot a já jsem to vzdal. Přestože jsme s těmito ženami byli přátelé, obě věděly, jaký jsem pitomec. Skvěle se s ním pracuje, ale spolehnutí na něho není.

„Fajn. Vypadněte, oba dva. Možná nejsem uhlazený a možná neumím pít. Ale jsem hezčí než ty, Eve.“ Ukázal jsem na Shelby. „A jsem o hodně větší než ty.“ Pak jsem si povýšeně odfrknul. „A všichni žerou můj přízvuk.“

„Tak tohle ti uznám, ty Brite,“ zapředla Shelby.

„Shelby, já mám hlad.“

„Co by sis dal?“

Toužebně jsem zavzdychal. „Dám ti padesát táců, když mi dáš dvakrát dvojitý burger od In-N-Out. Sto táců, když k tomu bude čokoládový koktejl a hranolky.“

„Vážně?“

„Jo.“

„Tak zaplať.“

Bouchnutí sáčku, který přede mě hodila, mě přiměl otevřít oči. Šťastně jsem se usmál. Znala mě dobře.

„Skvělý.“

Roztrhl jsem sáček, začal si cpát do pusy hranolky a rychle jsem zabodl brčko do mléčného koktejlu. Už jsem se nemohl dočkat, až ucítím chuť studeného krémového nápoje.

Shelby podala oběd i Everettovi a posadila se se svým burgerem naproti nám.

„Dík. Jsi úchvatná, lásko.“

Pohled jejích očí byl vřelý a plný veselí. „Už zase ten tvůj přízvuk, Oscare.“

„To je pro mě hračka.“ Zazubil jsem se. „A mám tě přesně tam, kde tě chci mít.“

Zavrtěla hlavou. „To ano, Liame. To ano.“

Kapitola 4

SHELBY

Liam ležel na gauči ve svojí pracovně, oči zavřené. Já s Everettem jsme na opačné straně pokoje u stolu procházeli Liamův diář. Jeho plány na natáčení, rozhovory, přesuny mezi jednotlivými místy, focení – nekonečný sled, který tvořil život Liama Wrighta.

Usmála jsem se, když jsem viděla, jak si tam pokojně leží. Okny pronikalo sluneční světlo a ozařovalo jeho světle plavé vlasy a strniště na bradě. Byl vysoký – dlouhé nohy mu přečuhovaly přes krátkou pohovku v pracovně, kde často podřimoval. Ve spánku působil mladší než na svých osmadvacet let, pleť měl hladkou a výraz uvolněný. Jedna ruka s dlouhými prsty, napůl skrčenými, mu spadla na podlahu, druhou měl položenou na široké hrudi. Mohutná ramena a svalnatá postava na plátně působily skvěle. Oblek mu vždy padl jako druhá kůže – vypadal elegantně, šik a přitom zároveň mužně. Jeho úsměv byl omamný, a když jste k tomu přidali neodolatelný pohled jeho výrazně zelených očí, které jako by zářily z jeho obličeje, kamera ho prostě milovala. Filmová studia ho vyhledávala. Všude byl známý jako playboy a lamač ženských srdcí, ale přesto byl oblíbený a respektovaný. Nikdy se nechoval jako pitomec a provázela ho pověst, že při každé filmové práci ze sebe vydává to nejlepší. Mezi lidmi kolem sebe, ať šlo o vizážistky nebo herce v hlavních rolích, nedělal rozdíly a choval se ke všem stejně. Pro každého měl přátelské slovo a vždycky se choval naprosto profesionálně.

Takový byl i doma. Veselý a přátelský. Milý. Připomínal mi štěně – každého rád potěšil a měl radost, když někoho rozesmál. Považoval se za troubu, ale pravda byla, že byl sám sebou. Prostě Liam. Bezstarostný a spokojený, když se o něho někdo postaral. Nebylo v něm žádné zlo, pouze chlapecký šarm, jímž maskoval svoji vnitřní nejistotu.

Everett i já jsme znali pravdu, ukrývající se za jeho dobromyslným chováním. Strachy, s nimiž Liam bojoval v každodenním životě ze všech sil. Everett tvrdě pracoval na zajištění jeho kariéry i všeho, co k ní patřilo, a snažil se Liamovi život co nejvíc usnadnit. Já jsem dělala totéž v domácích podmínkách. Starali jsme se o něho při natáčení, ukazovali mu, co dělat, kdykoliv měl vystupovat na veřejnosti, a on spoléhal na svůj tým, že se o něho vždycky postará.

Náš Peter Pan – chlapec, který odmítal dospět. Tuto přezdívku získal už na počátku svojí kariéry, když nonšalantně odpověděl na reportérovu otázku, proč bývá obsazován do rolí postav mnohem mladších, než je on sám.

„Nebojíte se, že vás zaškatulkují a budete moct hrát pouze mladé muže? Že nikdy nedospějete?“

Liam se zasmál a pokrčil rameny. „U Petera Pana to fungovalo skvěle.“

Přezdívka mu zůstala a on ji neměl rád, třebaže na něj často seděla. Neměl představu, jak udržovat dům, spravovat svoje finance, postarat se sám o sebe – nebo o kohokoliv jiného.

Na to měl nás.

Touha, aby mě ten podřimující chlapec potřeboval, mě jakýmsi způsobem uspokojovala. Liam a já jsme byli nejlepšími přáteli a já jsem ho obdivovala. Ráda jsem o něho pečovala a milovala jsem chvíle, kdy měl volno a byli jsme spolu jen my dva. Byly to nejlepší okamžiky.

Nezáleželo na tom, jak jsem se stala součástí jeho života, a byla jsem za to ráda. Trhla jsem sebou. Everett se mě na něco zeptal a já jsem ho musela požádat, ať otázku zopakuje. Odtrhla jsem pohled od Liama a soustředila se na úkol, který mě čekal. Příliš mě rozptyloval – a já jsem měla spoustu práce.

LIAM

Pomalu jsem se probíral a poslouchal, jak Shelby a Everett mluví a plánují. Byl jsem vděčný, že jsem se nemusel o svůj rozvrh starat sám, i když Ev mi vždy ponechal poslední slovo. Jen málokdy jsem však nesouhlasil. Věděl jsem totiž, že má všechno pod kontrolou a vždy má na srdci moje nejlepší zájmy. Vždycky mě držel v obraze a Shelby mě zase držela na uzdě. Dělal jsem, co mi řekli.

Všem nám to vyhovovalo.

Zaculil jsem se, když jsem zaslechl, jak se Shelby zasmála něčemu, co Everett řekl. Vždycky mi dokázala vykouzlit úsměv na tváři, hned od prvního dne, kdy se stala součástí mého života.

„Nebude vám vadit, když tu budete sama, Shelby?“

Zavrtěla hlavou. „To bude v pohodě, Liame. Myslím, že budu mít dost práce, když budete pryč.“

Uchechtl jsem se. Viděl jsem její seznam. Bude mít fofr. Rozhodl jsem se předělat celý dům – všechno, co mi připomínalo Marii, muselo pryč.

„Nečekám, že byste to tu celé předělala za tři neděle.“

„Myslím, že toho stihnu dost.“

Za pár posledních dnů se pro mě stala závanem čerstvého větru. Nehledě na to, čím si prošla, byla vždycky usměvavá a optimistická – byla prostě úžasná.

„Everett vám dal přístup k domácímu kontu, je to tak?“ Zahrozil jsem na ni prstem. „Nevyluxujte mi ho do dna, ženská.“

„Vždycky vám dám všechno nejdřív odsouhlasit, Liame.“

„Já vám věřím. Udělejte, co budete považovat za nejlepší.“

Zamračila se na mě. „Liame, tohle je váš dům. Vy byste si měl vybrat nábytek i nádobí.“

„Hm, to není dobrý nápad. Já těmhle věcem nerozumím. Určitě bych to zvrtal.“

„Já bych vám s tím pomohla,“ naléhala. „Ale konečné rozhodnutí musí být na vás.“

Zašklebil jsem se a prohrábl si rukou vlasy. „Shelby…“

„Tak já vám to ulehčím, Oscare. Běžte dál okouzlovat a nechte to na mně.“

Naklonil jsem se blíž a zlehka ji políbil na tvář. K Everettovi se vždy chovala láskyplně a se mnou zacházela stejným způsobem. Oplácet jí vřelost pro mě bylo neuvěřitelně snadné. „Díkes, Beakere. Opatrujte se.“

„Neříkejte mi tak!“

Zvedl jsem ruku a zamával.

Culil jsem se celou cestu k autu. Everettova přezdívka na ni přesně seděla. Když se zlobila nebo měla obavy, vydávala podivný kňouravý zvuk, který začínal kdesi vzadu v krku. Připomínala tím Beakera, laboratorního asistenta z loutkového seriálu Muppets. Přezdívka se na ni hodila.

Shelby ji však nesnášela. Když jsem od ní ten zvuk zaslechl poprvé, myslel jsem si, že se dusí, a pokusil jsem se na ní provést Heimlichův hmat. Vrazila mi loktem do prsou tak silně, až jsem se svalil na podlahu. Když jsem si uvědomil, co se stalo, smál jsem se tak strašně, že uraženě utekla z místnosti. Omluvil jsem se jí, ale naprosto jsem chápal, proč jí tak Everett říká. Požádala mě, ať ji tak nikdy neoslovuju, a já jsem jí to slíbil.

Lhal jsem.

Moc se mi to jméno líbilo a používal jsem ho co nejčastěji, jen abych ji pozlobil a přiměl ji, aby na mě zlostně zírala. Vypadala přitom velice roztomile.

Shelby mi začala říkat Oscare kvůli sošce, již jsem jí ukázal. Bědovala nad škodou, kterou napáchala na televizi, když s ní Marie hodila. Ujistila mě, že zařídí opravu Oscara, a slíbila vyměnit televizi.

„Nevím, jak by se Filmové akademii líbilo, kdyby se dozvěděla, že vás víc mrzí zničená televize než ta soška, Liame.“ Mrknula na mě. „Zůstane to mezi námi…“ Odmlčela se a zakřenila se na mě… „Oscare.“

Zasmál jsem se. Líbilo se mi ji škádlit – užíval jsem si, jak reaguje na svoji přezdívku.

Ale tvářil jsem se, že moje přezdívka je poctou mému hereckému umění, a Shelby mě při tom nechala.

Myslela však vážně, že mám mít poslední slovo v rozhodování. Posílala mi spousty e-mailů. A byla dokonalá. Zúžila vždy výběr na jednu nebo dvě věci a poslala mi link nebo obrázek. Mně pak zbylo zvolit to, co se mi líbilo nejvíc, a odpovědět. Prosil jsem ji o smilování, když mi naposílala výběr potahových látek a ptala se mě, jaké chci nádobí a hrnce na vaření. Bylo mi to úplně fuk – pokud bylo na talíři jídlo, barva nádobí mě vůbec nezajímala. Ani za mák mi nezáleželo na barvě povlečení, které nakupovala – hlavně když bylo na posteli a když se ho nedotýkala Marie. Řekl jsem jí, ať se mnou řeší jenom ty velké záležitosti, a nechal jsem ji, ať vybere sama doplňky do pokojů.

Byl jsem dost hrdý na to, že vůbec znám slovo doplňky a další fráze kolem vybavení domácnosti. Zdálo se, že to na Shelby zapůsobilo.

Naučil jsem se je od vizážistky a jako poděkování jsem ji pak i s jejím manželem vzal na večeři. Byl jsem rád, že mail od Shelby přišel zrovna v době, kdy mi Cindy dělala make-up. Když viděla, jak si nad ním zoufám, ochotně mi poradila. Nechal jsem ji dokonce napsat odpověď, aby to bylo správně. Říkal jsem si, že je to stejné, jako když mi při natáčení někdo napovídá text.

Shelbyiny e-maily jsem měl rád i z jiného důvodu. Díky nim jsem ji lépe poznával a úplně jsem žasnul, jak rychle se naučila přesně odhadnout, co by se mi v domě mohlo líbit. Pohodlný nábytek s hlubokým polstrováním nahradil ošklivé pohovky z tvrdé kůže, které vybírala Marie. Tmavé dřevo a teplé barvy na stěnách vystřídaly stolky se skleněnou deskou a bílé zdi, o nichž mi Marie tvrdila, že jsou in. Když jsem se nad tím zpětně zamyslel, Marie mě děsila tak, že jsem ji prostě nechal dělat, co chtěla, jen abych měl od ní pokoj. Mít ji v domě nejspíš nebyl nejlepší scénář pro můj život.

Když jsem po třech týdnech zase přijel domů, skoro jsem to tam nepoznával. Všechny změny, které Shelby udělala, se mi líbily – hlavně televize s ještě větší obrazovkou, jež teď trůnila zabudovaná ve vestavěné stěně, opravená a naleštěná soška Oscara, hrdě vystavená na poličce.

Radoval jsem se také z nově pořízeného prádla a triček. Můj prádelník byl teď zase plný a uspořádaný.

Od Marie mi to bylo nepříjemné, ale vědomí, že se všech mých věcí dotýkaly Shelbyiny ruce, mi z nějakého důvodu vůbec nevadilo. Bylo to prostě jiné.

Marie mě děsila. Skoro jako pověstná scéna ve sprše z hororu Psycho.

Jak Everett správně řekl, Shelby nebyla ani trošičku děsivá. Byla vážně úžasná a já jsem ji zbožňoval.

A za těch šest měsíců, co byla se mnou, se na tom vůbec nic nezměnilo. Jen to bylo čím dál lepší.

Shelby udělala ten svůj zvuk. Otevřel jsem oči a podíval se přes pokoj na ni. Koukala do svého notebooku, oči přivřené, a rty se jí tiše pohybovaly, jak si něco četla na displeji. Okamžitě jsem oči zase zavřel. Přesně jsem věděl, co vyvolalo tuto reakci. Slyšel jsem, jak odstrčila židli dozadu, a pak zvuk rychlých vzteklých kroků jejích nohou na podlaze. Snažil jsem se zachovat vážnou tvář. Otevřel jsem oči, když mě svou drobnou, ale silnou pěstí praštila do prsou.

„Co to má sakra znamenat, Liame?“

Předstíral jsem, že nechápu. „Co jako, Beakere?“

Podle toho, že nereagovala na svoji přezdívku, jsem poznal, že je rozčilená.

„Tohle,“ zasyčela na mě a ukázala mi iPad.

„Nevím, co tam mám vidět.“

„Na účet mi přišlo sto tisíc dolarů. Co to k čertu je?“

Nenuceně jsem pokrčil rameny. „Splatil jsem ti svůj dluh.“

„Zbláznil ses? Ty mi přece nedlužíš sto táců!“

Trpělivě jsem povzdechl. „Očividně už nikoliv. Už jsem ho splatil.“

„Nic jsi mi dlužný nebyl, ty praštěnej britskej pitomče!“

Everett se v pozadí začal řehtat. Uvolněně se rozvaloval v křesle, ruku nedbale přehozenou přes opěradlo, popíjel kafe a pozoroval nás.

Nenápadně jsem na něho vystrčil prostředníček.

Shelby mě pleskla přes ruku. „Chovej se slušně.“

Kruci. Pokaždé mě přistihla.

„Řekl jsem, že ti dám sto táců, když mi dáš, co chci. A ty jsi to udělala. Takže jsem ti zaplatil. Jednoduchý.“

„Takovýhle blbosti ty říkáš pořád. Vůbec tě neberu vážně.“

Naoko uraženě jsem stisknul rty. „Počkej, jako že ti visím víc?“ Sáhl jsem do kapsy. „Hned jdu volat do banky.“

„Nic mi nedlužíš! Hned ten převod zruš.“

„To nejde. Už je to na účtu.“

„Tak to vrať.“

„Kdepak. Slib je slib.“

Tyčila se nade mnou a ze všech sil se snažila vypadat hrozivě. „Přísahám, že tě zbiju, jestli si ty prachy nevezmeš zpátky.“

„Klidně jí to věř,“ přidal se s gustem Everett. „Já jí pomůžu.“

„Sklapni, ty vole! Nepleť se do toho. To je mezi Shelby a mnou. A tenhle rozhovor je u konce.“

„Vrať to,“ naléhala.

Uvelebil jsem se na pohovce. „Ne.“

Shelby se otočila a vypochodovala z místnosti. Spokojeně jsem se usmál. Hledal jsem možnost, jak jí dát bonus, a tohle byla báječná příležitost. Hrozně se mi líbilo, jak vypadala, když byla naštvaná – tváře jí zčervenaly a v očích jí plál oheň, když se na mě dívala. Pěkně zuřila.

Po pár minutách přidupala zpátky, připlácla mi na prsa kus papíru a vrátila se ke stolu. Koukl jsem se na přeložený útržek, zvedl ho a zasmál se, protože jsem zjistil, že je to šek vystavený na celou částku – plus jeden dolar.

Beze slova jsem se zvedl a došel až k ní. S nevinným úsměvem jsem se sklonil a políbil ji na tvář.

„Dík, Shelby. Ale ne.“

A roztrhal jsem ten šek na kousky.

Hihňal jsem se celou cestu ke dveřím.

„Tím to neskončilo, Oscare.“

Zakřenil jsem se na ni. „Už jsem vyhrál, Beakere. Vzdej to.“

„Nikdy.“

Druhý den se objevil potvrzený šek. Uložil jsem ho a odeslal peníze zpátky.

O pár dní později mi na posteli leželo sto tisíc dolarů v úhledných balíčcích po dvacítkách. Ev a já jsme je cestou na interview odvezli zpátky do banky s instrukcemi, že se mají převést na Shelbyin účet.

Každý den mi pak šek ležel na stole. Vždycky jsem počkal, až Shelby přijde blíž, a šel jsem ho hodit do skartovačky. Celou dobu jsem se přitom smál jejím tlumeným rozčileným výkřikům. Navrhl jsem jí, ať si objedná nové šeky, protože takhle jí brzy dojdou.

Ukázala mi prostředníček a šla pryč.

A pak s tím najednou přestala. Bylo pozdní odpoledne, seděl jsem u psacího stolu a pročítal si scénář k filmu, který jsem měl začít natáčet. Náhle jsem si uvědomil, že se tu tentokrát žádný šek neobjevil. Ani balíčky bankovek. A ani jsem neslyšel žádné skřípění zubů.

Že bych konečně vyhrál?

Podezíravě jsem se vydal do kuchyně. Shelby zaujatě připravovala omáčku k těstovinám a mně se okamžitě začaly sbíhat sliny. Pastu od ní jsem miloval. Opřel jsem se o linku a tiše ji pozoroval. V pozadí hrála rocková muzika. To obvykle znamenalo, že Shelby o něčem přemýšlí. Což pro mě nikdy nevěstilo nic dobrého – Shelby byla mnohem chytřejší než já. Odkašlal jsem si. „Všechno v pořádku, Shelby?“

Hodila po mně pohledem. „K večeři budou těstoviny, jo?“

„Bezva. Je tam česnekový chleba?“

Zasmála se. „Jasně.“

Pokradmu jsem se rozhlédl. „A co moučník?“

„Jéje. Zapomněla jsem ho v autě. Mohl bys ho přinést?“

Zamračil jsem se. „Shelby koupila moučník?“ zabručel jsem si pro sebe, když jsem pro něj šel. Shelby přece nic nekupuje. Shelby mi sama peče. Měl jsem Shelbyiny dezerty rád. Proč by něco měla kupovat?

Ve dveřích garáže jsem se zarazil a pak jsem začal řvát smíchy. Sedadlo u spolujezdce v mém kabrioletu bylo zaplněné mincemi, které přetékaly až k řidiči. V garážovém světle se lesklo zářivé stříbro čtvrťáků, nikláků a dvacetníků, které zaplnily malý sedací prostor mého jaguaru. Hromada ruliček s penězi ležela i na podlaze vedle auta. Neuměl jsem si představit, jak dlouho jí muselo trvat, než ho zaplnila, nebo kolik peněz v drobných tu bylo, ale bylo to skvělý.

Shelby byla skvělá.

Přišla tam za mnou a připlácla mi na prsa ověřenou směnku. „Já ti ty peníze vyndávat nepomůžu. Vezmi si to zpátky, Liame. Nebo to příště bude celý v pencích.“ Odešla a přes rameno ještě dodala: „A nebude to jenom část peněz – nasypu ti to všechno do bazénu a do vířivky.“

Podíval jsem se na směnku na devadesát tisíc a rozesmál jsem se. Naplnila mi auto mincemi v hodnotě deseti tisíc. Chvilku jsem si představoval, jestli by dokázala získat sto táců v pencích a jak by to asi vypadalo, kdyby jich byl plný bazén. Sice jsem to doopravdy nechtěl zjistit… ale ta představa se mi líbila tak, že jsem s ní nechtěl přestat.

Pohlédl jsem na papír, který jsem držel v ruce. Mohl bych ho uložit a nechat ji vyhrát.

Nebo… nebo bych tu směnku mohl pozdržet a nechat Shelby vycukat. Z té nejistoty bude na prášky.

Jo, to bude ono.

Další den jsem přišel domů s balíkem pod paží. Prošel jsem kuchyní, usmál se na Shelby, prošel do kuchyně a zastavil se u jejího „šuplíku na všechny možné krámy“, jak tomu říkala. Chvíli jsem v něm hrabal, pak jsem odtud vyndal kladivo a vyšel do haly.

„Co chceš dělat?“ zavolala za mnou.

Nevšímal jsem si jí, šel do pracovny a pořád jsem se usmíval. Obhlédl jsem stěny a rozhodl se, že nejlepší bude ta přímo naproti psacího stolu.

Neobratně jsem přiťukl háček na zeď a zaklel. Majznul jsem se přitom do palce, ačkoliv přesně tomu jsem se chtěl vyhnout.

„Do háje.“

„Ohánět se kladivem není tak snadné, co, Oscare?“ Shelbyin hlas, který se mi ozval za zády, zněl pobaveně a zvědavě zároveň.

„Odprejskni, Beakere! Mám tu práci.“

„To vidím. Měníš dekorace?“

Zafuněl jsem. „Vylepšuju prostředí.“

Obrátila oči v sloup.

Káravě jsem se na ni podíval. „Chceš mi snad něco říct?“

„Co dělá tvoje auto?“

Vrhl jsem na ni svůj megawattový úsměv. Jako obvykle to nijak nezabralo a Shelby na mě dál chladně hleděla.

„Všechno v pořádku. Zajel jsem s ním k jedné škole, kde mají myčku aut. Umyly ho a peníze vyndali. Jejich škola bude mít díky tobě nové lavičky na hřišti. Výborně!“

Vykulila oči.

Obrátil jsem se, rozbalil balík a podržel jeho obsah před sebou, abych se mohl pokochat. Pak jsem se znovu otočil a pověsil ho na zeď.

„Perfektní.“

Byla to směnka na devadesát tisíc dolarů, zasklená a zarámovaná.

„Nemůžeš to přece nechat tady.“

„Můžu.“

„To je plýtvání.“

Pokrčil jsem rameny a sedl si za stůl. „Tak si ji vezmi zpátky.“

„Ne. To je absurdní, Liame! To není třeba!“

„Nesouhlasím.“ Ukázal jsem na rámeček. „A zůstane tady, dokud tě nepřesvědčím o opaku.“

Zadívala se na mě, otočila se na podpatku a odešla z místnosti. „Tak si užij ten svůj nákladný obraz, Liame.“ Zastavila se ve dveřích. „Ale ještě jsi nevyhrál.“

„Dovoluju si nesouhlasit.“

„Aha, tak ty si dovoluješ, to jo.“

Shelby odešla a já jsem si pobaveně odfrkl. Záblesk v jejím pohledu a zvýrazněná barva jejích tváří mi úplně stačily.

Tím to neskončilo.

Už jsem se těšil, co si na mě nachystá příště. Ať to bude cokoliv, bude se mi to líbit. Rozjasnila mi život a vnesla do mých dnů radost.

A já jsem ji zbožňoval.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Výměna rolí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.