FRANTIŠEK KOUKOLÍK

NEJSPANILEJŠÍ ZE VŠECH BOHŮ

Eseje

Univerzita Karlova v Praze
Nakladatelství Karolinum 2015

NEJSPANILEJŠÍ ZE VŠECH BOHŮ

Eseje

MUDr. František Koukolík, DrSc.

Recenzenti:

prof. MUDr. Petr Zvolský, DrSc.

prof. ThDr. Otakar A. Funda, Dr. Theol.

Vydala Univerzita Karlova v Praze,

Nakladatelství Karolinum, 2015

www.karolinum.cz

ebooks@karolinum.cz

Redakce Lenka Ščerbaničová

Grafická spolupráce Polina Kazakova

Vydání první

© Univerzita Karlova v Praze, 2012

© František Koukolík, 2012

ISBN 978-80-246-2042-8

ISBN 978-80-246-2354-2 (pdf)

ISBN 978-80-246-3027-4 (epub)

ISBN 978-80-246-3026-7 (mobi)

PŘEDMLUVA

Svobodná vůle, právní rozhodování, láska i povaha času jsou témata, o nichž lidé uvažují od úsvitu civilizace. Setkáváme se s nimi v nejstarších sumerských i staroegyptských písemných pramenech stejně jako v Bibli. Jsou součástí všech náboženství. Přemýšlely o nich, každá po svém, snad všechny filosofické školy. Mluví o nich největší básníci, prozaikové a dramatici.

Obsah pojmu hloubka, přesah, transcendence, spiritualita se sice dá stopovat až do doby vzniku našeho druhu, teoreticky i do dob starších, ale ve smyslu, který zvažuji, se vyhraňuje mnohem později. Doložit ho lze například v buddhistické meditační příručce Višudhimagga, sestavené mnichem Buddhaghóšou kolem r. 430 n. l. na Srí Lance. Setkáváme se s ním v dílech mystiků, mužů i žen, nejen křesťanských, stejně jako v největších románech Fjodora Michajloviče Dostojevského.

Pravděpodobně nejmladší je objev povahy rozdílů mezi myšlením a cítěním lidí, kteří se narodili a vyrostli v západním kulturním okruhu a těch, kteří se narodili a vyrůstali v Číně či Japonsku.

Psychologie se těmito pojmovými okruhy začala zabývat na přelomu 19. a 20. století. Stačí vzpomenout jedno z nejvýznamnějších děl pojednávajících o spiritualitě, Jamesovy Varieties of religious experience z r. 1902.

Kognitivní věda, která se vyvíjí od 60. let minulého století, se těmto tématům vyhýbala. Považovala je za vědecky neuchopitelná, podobně jako vědomí a sebeuvědomování. Každý, kdo přemýšlí o povaze času, se však musel, alespoň zprostředkovaně, setkat s dílem Isaaca Newtona, Alberta Einsteina i tvůrců kvantové mechaniky Maxe Plancka, Nielse Bohra, Wernera Heisenberga, Erwina Schroedingera, včetně interpretací jejich objevů. A musel se zastavit u pojmu „pozorovatel“ stejně jako u fundamentálních nezodpovězených otázek z pomezí fyziky a filosofie, jež krátce před smrtí vyslovil velký fyzik John Archibald Wheeler (1911–2008).

Tiché revoluce bývají podmíněny novými technologiemi. Tichou revolucí, která prolomila meze kognitivní vědy, založila afektivní neurovědu a pomůže ve značném rozsahu doplnit i přestavět filosofii, religionistiku, ekonomii i politologii, byl objev a rozšíření řady funkčních zobrazovacích metod. Samozřejmě že všechny tyto metody mají své limity, metodické, technické, statistické i názvoslovné, a jejich výsledky snadno svádějí k předčasným závěrům. Přesto se domnívám, že překonaly hranice, které se ještě před krátkou dobou zdály nepřekročitelné. Umožňují totiž podívat se na činnost mozku lidí, kteří se rozhodují, lžou, milují, prožívají mystickou hloubku nebo meditují; a běží jim v něm čas.

Doba spekulací o těchto nejhlubších otázkách je pryč, nastal čas empirického experimentálního poznávání. Výzkumu je však v tomto směru jen deset patnáct let. Je na samém začátku a na novém, neznámém území; v krátké době bude i řada současných představ překonána.

Kniha je určena všem, koho zajímají zcela nové, neurovědecké odpovědi na prastaré otázky svobodné vůle, právního rozhodování, povahy lásky, rozdílů mezi Západem a Východem, transcendence a spirituality i času. Čtení je náročné, návraty k předchozím výkladům pravděpodobně nutné. Seznam pramenů, z nichž jsem vycházel, je vždy na konci každého eseje.

František Koukolík

Praha 2011

1 / Laplaceův démon
O svobodné vůli

V biologii nemá smysl nic, není-li to ve světle evoluce.

Theodosius Dobzhansky, 1973

1.1 Jestliže by intelekt…

Debaty o svobodné vůli připomínají po všechny ty časy, kdy o ní lidé hovoří a píší, zamotané klubko teologických, filosofických, kosmologických, biologických, psychologických, právních či logických úvah. A zdaleka nejde jen o lov andělů (anebo čertů) na špičce jehly. Existence svobodné vůle má velice praktické a každodenní důsledky, například při rozhodování o právní vině nebo nevině. Na téma svobodné vůle existují celé knihovny textů.

A teď se k té změti přidala neurověda.

Máme tedy, nebo nemáme svobodnou vůli?

Také jste v dětství uvažovali o tom, zda je vše dáno, předurčeno, napsáno a události se podle toho jenom odvíjejí, aniž bychom na ně měli kdovíjaký vliv, anebo zda jsme naopak svobodní a do jaké míry, když jsme si mohli přečíst, že i bohové byli podřízeni Osudu?

Působil na vás usměvavý klid buddhistického mnicha, případně pravověrného hinduisty, pro nějž se život odvíjel v koloběhu vědomí a nevědomí a nazpět do nového vědomí a bytí?

Setkali jste se s hlubokým fatalismem věřícího muslima či křesťana, pro něž je všechno v rukou Božích?

Víte o výroku připisovaném Oliveru Cromwellovi (1599–1658), jejž měl pronést během genocidního irského tažení k jezdcům brodícím se přes řeku: „Put your trust in God but mind to keep your powder dry!“, neboli: „Důvěřujte Bohu, dávejte však pozor, aby byl střelný prach na pánvičce vaší zbraně suchý“ a zbraň neselhala? Tehdy zjistíte, že při vší hluboké náboženské víře („ten člověk buď plakal, nebo se modlil,“ poznamenal o Cromwellovi současník) je nutné postarat se, samozřejmě pod Božím dohledem, hlavně sám. Mimochodem tento slavný výrok vyšel na světlo boží až přibližně dvě století po Cromwellovi.

Cromwell byl zkušený politik. Při pohledu na dav, jenž mu jásal vstříc, poznamenal: „Vřeštěli by stejně, kdyby mne věšeli.“ Jako nejmocnější muž Anglie byl pohřben s velkou slávou. Poměry se však změnily, jeho hlava byla vyňata z hrobu, nabodnuta na kůl čnící nad londýnským Towerem, aby odtud dlouhé roky sledovala chod anglických dějin. Jak moc svobodný se asi cítil revolucionář a pobožný masový vrah Oliver Cromwell?

Rozhodnu-li se, mohu sáhnout po jablku, které se leskne na ošatce. Nebo se rozhodnu, že po něm nesáhnu. Totéž platí pro ohnutí prstu. Mám zcela samozřejmý, přirozený pocit svobodné vůle.

Záleží však na souvislostech: lidé mohou sáhnout po injekční stříkačce s drogou nebo po láhvi alkoholu, neboť nutkání je nezvladatelné. Mohou, nebo nemusejí ohnout ukazovák opřený o spoušť zbraně mířící na člověka, kterého bytostně nenávidí, nebo na člověka, jehož neznají a který má jenom smůlu, že jim stojí v cestě k pokladně.

Jak jsou na tom tito lidé? I oni mají svobodnou vůli? Mají svobodnou vůli omezenou?

Začnu tradičně.

Pierre-Simon de Laplace (1749–1827), geniální matematik, astronom, fyzik a také politik, člen Francouzské akademie věd a Královské společnosti v Londýně, napsal:

„Jestliže by intelekt, který by v každém daném okamžiku znal všechny síly oživující Přírodu a vzájemnou polohu objektů, které ji tvoří, byl dostatečně obrovský na to, aby všechnu obdrženou informaci dokázal převést do jediného vzorce pohybu největších těles i nejlehčího atomu vesmíru, pak by pro takový intelekt nebylo nic nejistého, před našima očima by ležela minulost stejně jako přítomnost.“

Intelektu, o němž Laplace mluvil, se říká Laplaceův démon. Citát se považuje za vybroušenou formulaci filosofického názoru označovaného jako tvrdý či vědecký determinismus.

Deterministé mají za to, že stav vesmíru je dán funkcí fyzikálních zákonů a počátečním stavem. Každý stav vesmíru je důsledkem předchozích příčin a sám se stává příčinou dalších důsledků; vesmír je tedy řetězcem příčin a následků. Tvrdý determinista je přesvědčen, že náhody neexistují a svobodná vůle je iluze. Svoboda vůle je s tvrdým determinismem neslučitelná neboli inkompatibilní.

Tvrdí deterministé jsou tedy ve filosofické hantýrce inkompatibilisté.

Našince napadne: To je nádhera! Vesmír jako hodiny! Podíváme se na ručičky a odečteme z nich, co bylo a co bude. Prvotní podmínky vesmíru určily vše, co se v něm dělo, děje a bude dít.

Tedy i lidi.

Lidé jsou určeni neboli determinováni geny, činností svých mozků a stavem společnosti, a protože je svobodná vůle iluze, lidé nejsou filosoficky, v tomto případě tvrdě deterministicky viděno, za své činy odpovědni.

Zní to logicky, přesto se něco v člověku bouří. Vyplývá z tohoto nepříjemného pocitu přesvědčení, že je vesmír zcela indeterministický, jak to alespoň tvrdí některé výklady kvantové teorie?

Platí-li princip neurčitosti pro kvantové události, proč se nám ale zdá makroskopický svět tak určitý? Na jaké úrovni velikosti a jakým způsobem se mění svět kvantových událostí na běžný svět?

O mnoho lépe na tom nejsou měkcí deterministé, přesvědčení, že vesmír je sice deterministický, ale svobodná vůle přesto existuje. Říká se jim kompatibilisté, neboť svobodná vůle se dle jejich názoru s deterministickým vesmírem snese, je tedy kompatibilní.

Zato libertariáni jsou přesvědčeni, že determinismus je mylná představa, vesmír deterministický není, přesto se však nechováme náhodně, neboť alespoň část událostí je ve vesmíru „volní“ a vychází z lidské svobodné vůle, která je kauzálně účinná.

Svobodná vůle je tedy podle libertariánů jaksi nepodmíněná.

Namítneme: co když je poškozená až na úroveň ničivé „svobody“ vysoce inteligentního psychopatického vraha, který považuje sama sebe za střed vesmíru?

Problém se nikterak neztratí, věříme-li v jediného vševědoucího a všemocného Boha, jenž lidem buď svobodnou vůli nedal, neb je k něčemu předurčil, nebo naopak, jak praví jedna strana ve staletém sporu křesťanských teologů – lidem svobodnou vůli dal.

Pokud Bůh lidem svobodnou vůli nedal, je svět sice dualistický, nicméně tvrdě deterministický. K čemu je však v druhém případě Pánubohu vševědoucnost a lidem jejich dar, ví-li Bůh předem, co budou provádět a může-li to ovlivnit? Černobíle položená otázka v této souvislosti zní: „Je Pánbůh humorista, nebo sadista?“

A co když je předpoklad „buď svobodnou vůli máme, nebo ji nemáme“ falešná dichotomie neboli černobílý klam, a skutečnost je někde mezi těmito krajnostmi?

Jako by dějiny ironii milovaly: Pierre-Simon de Laplace nebyl tvrdý determinista ani trochu. Démona „užíval“ opačně, než se mu přisuzuje. Byl pro něj nástrojem při důkazu mylnosti tvrdého determinismu. Laplace byl totiž jedním z největších tvůrců teorie pravděpodobnosti, která tvrdý determinismus, jenž s pravděpodobností nepočítá, zamítá.

K nápadu s démonem ho mohl dovést jeho velký vědecký úspěch, když v roce 1784 vyřešil vážný problém stability ničeho menšího než sluneční soustavy. Astronomové už delší dobu zjišťovali posuny v drahách planet, které se nedařilo vysvětlit Newtonovým gravitačním zákonem. Laplace vynalezl novou metodu výpočtu, která v souladu s Newtonem byla.

V roce 1796 Laplace vyslovil domněnku: „Existují hvězdy tak masivní, že je světlo nedokáže opustit.“ Předpověděl tím existenci černých děr.

Napoleonu Bonapartovi, tehdy prvnímu konzulovi Francouzské republiky, věnoval knihu o nebeské mechanice. Napoleon knihu údajně přečetl a dotázal se, proč v ní nemá Boha. Traduje se, že Laplace odpověděl: „Občane první konzule, tuto hypotézu jsem nepotřeboval.“

Napoleon kromě toho, že vědce odměnil vysokými tituly, jmenoval ho ministrem vnitra. Ve funkci však Laplace vydržel pouhých šest týdnů. Ve vzpomínkách napsaných ve vyhnanství na ostrově svaté Heleny Napoleon zkušeně a vtipně poznamenal, že Laplace natolik „šířil ducha nekonečně malých veličin“, že to s ním v ministerské roli prostě nešlo. A ještě dvě lidské podrobnosti. Laplace zkoušel r. 1785 Napoleona coby šestnáctiletého z matematiky, mladý kadet Královské dělostřelecké akademie prošel, byl matematicky nadaný. – V době restaurace, která po Napoleonově pádu následovala, Laplace někdejší věnování ze své knihy vypustil.

O teorii pravděpodobnosti Laplace řekl, že je to „v podstatě zdravý rozum proměněný na kalkulus“.

Pokud by byl důsledný, mohl říci: „Pravděpodobně mám pravdu.“

A filosof Karl R. Popper by byl mohl dodat: „V tomto okamžiku došel k nejnižší dosažitelné míře nepravdy.“

1.2 Libetův experiment

V roce 1983 uveřejnil Benjamin Libet (1916–2007), fyziolog z Kalifornské univerzity, výsledky kolektivního pokusu, který vešel do dějin fyziologie, neurovědy, práva i filosofie. Pokusné osoby seděly před hodinovým číselníkem. Na něm se pohybovala světelná skvrna, v jiné podobě experimentu hodinová ručička. Pokusné osoby je sledovaly a byly instruovány, aby se samy rozhodly, kdy pohnou rukou. Poté byly tázány, kde skvrna nebo ručička na číselníku byla, když tohle svobodné volní rozhodnutí učinily. Onen okamžik byl označen písmenem W, podle will, vůle. Okamžik, kdy se pohnuly, byl označen M, podle movement, pohyb. Začátek pohybu byl zachycen elektrickou aktivitou svalu, elektromyograficky. (Zavedou-li se do svalu elektrody, ohlásí změna elektrického potenciálu: „Pohyb začal!“)

Volní pohyby byly dvojího typu: jeden byl promyšlený, druhý spontánní, z rozmaru, „jen tak“.

Aby vědci zjistili, s jakou přesností lidé určují okamžik, v němž událost nastala, náhodně jim elektricky podráždili kůži, což pokusné osoby rovněž ohlásily – okamžik byl označen jako S, smyslový, senzorický podnět.

V průběhu pokusu byla lidem snímána elektrická aktivita mozku neboli korové potenciály, které mají vztah k pohybu (obr. 1.1).

OBR. 1.1 Potenciál připravenosti (Bereitschaftspotential, readiness potential).

W úsudek na okamžik volního rozhodnutí

M úsudek na okamžik pohybu

Vlna elektrické aktivity má několik složek.

První složkou je potenciál připravenosti neboli Bereitschaftspotential (BP), angl. readiness potential (RP).

Zjistilo se, že raná složka potenciálu připravenosti předchází vlastnímu pohybu o 1,5–0,4 s. Zdrojem je kůra čelního laloku, která je „před“ primární motorickou kůrou, takže se jmenuje premotorická, a spolu s ní kůra doplňkové motorické oblasti, SMA, a to oboustranně. SMA je kůra „před“ primární motorickou kůrou, odpovídá jí area 6 Brodmanovy mapy korových polí lidského mozku (obr. 1.2), zatímco primární motorické kůře, která je „za ní“, odpovídá area 4.

OBR. 1.2 Jedna z podob Brodmanovy cytoarchitektonické mapy korových polí lidského mozku.

A zevní plocha levé hemisféry

B vnitřní plocha pravé hemisféry

Původní mapa je z roku 1909. Korbinian Brodman, německý neuroanatom, nakreslil mapu na základě rozdílů mezi vrstvami mozkové kůry a rozdílů tvaru a velikosti nervových buněk, které v nich jsou. Mapa je užitečná fikce, protože lidské mozky jsou individuální stejně jako otisky prstů, nicméně umožňuje základní topografickou orientaci.

Potenciál připravenosti se objevuje i v temenní kůře.

Při promyšleně plánovaném pohybu se potenciál připravenosti objevil 1050 ms před pohybem, při „pohybu z rozmaru“ přibližně 575 ms před pohybem.

Okamžik W, tedy okamžik volního rozhodnutí, byl zachycen 200 ms před elektrickou aktivitou svalů odpovídající pohybu. Vlastní pohyb si lidé uvědomili asi 90 ms před elektrickou aktivitou svalů.

Jinak řečeno: elektrická aktivita mozku předchází chvíli, v níž si uvědomíme své volní rozhodnutí, a to v případě plánovitého pohybu asi o 850 ms, v případě nahodilého rozhodnutí asi o 375 ms. Působí to až děsivě, ale mozek „ví“ o rozhodnutí dřív, než si to uvědomí.

Výsledky pokusu vyvolaly námitky a diskusi, která svým způsobem pokračuje doposud. Měli byste vidět studenty nebo lékaře, jak automaticky ohnou prst nebo zápěstí, když jim o tomhle vyprávím, a jak se poté na mne podívají s nedůvěrou: „Jsem to přece já, kdo rozhodl o pohybu, že ano.“

Amerického filosofa Daniela Dennetta (nar. 1942) napadlo, že lidé přesouvají pozornost od svého záměru na hodiny – výsledkem je časový posun mezi pociťovaným rozhodnutím a vnímanou polohou hodinové ručičky. Prokázalo se, že přesuny pozornosti jistý význam mají, nicméně výsledek pokusu i tak obstál.

Alfred R. Mele (nar. 1951), další americký filosof, si Libetův experiment vyzkoušel na sobě. Výsledku však nedůvěřuje, má za to, že „vědomí záměru pohnout se“, tedy okamžik volního rozhodnutí je nejistý, přinejmenším dvojznačný pocit, takže umístit jej v čase je problematické.

Libetův experiment byl přesto mnohokrát opakován, různými vědeckými skupinami, v různém uspořádání – a výsledky mluví jasně: činnost mozku odpovídající za pohyb předchází okamžiku, v němž máme pocit volního rozhodnutí.

Což vypadá pro filosofy-zastánce názoru o existenci svobodné vůle nedobře.

Další pokus Libetova typu, tentokrát z roku 2008, užil funkční magnetickou resonanci, metodu, která dokáže určit místa, kde se mozek v nějaké situaci zvýšeně namáhá a kde naopak činnost tlumí.

Lidé se dívali na obrázky písmen, které se objevovaly v časovém rozestupu 500 ms. V některém okamžiku se sami od sebe, spontánně rozhodli, zda stisknou tlačítko levým nebo pravým ukazováčkem – tomu se v pokusu říkalo svobodná odpověď. Následně pohlédli na obrazovku, která dala pokyn: „Stiskem tlačítka určete okamžik, v němž jste se rozhodli ke svobodné odpovědi.“

Experiment potvrdil, že aktivita prefrontální a temenní kůry předchází okamžiku, v němž pocit volního rozhodnutí vstoupí do vědomí, až o plných 10 sekund.

Mozek tedy opravdu „ví“ a dělá něco daleko dříve, než nastane pocit svobodného rozhodnutí.

Je tedy svobodná vůle iluzí?

1.3 Spíše než bychom vnímali chvíli, v níž se rozhodujeme, usuzujeme na ni

Vědci předpokládali, že by podnětem pro pocit „teď jsem se rozhodl!“ mohl být okamžik, v němž si člověk uvědomí, že odpověděl na podnět. Podnětem by tedy byl až vjem odpovědi na podnět, nikoli okamžik vlastního záměru „teď se rozhodnu“. Příčinnou souvislost mezi záměrem a akcí by to obracelo takříkajíc naruby.

Věc byla ověřena pokusem. Experimentátoři vytvořili iluzi, že k odpovědi na podnět došlo později, než k ní ve skutečnosti došlo, a uvažovali: „Jestliže je okamžik, v němž vnímáme odpověď na podnět, rozhodující pro posouzení našeho záměru, pak zpoždění ve vnímaném času odpovědi posune i chvíli, kdy lidé mají za to, že se rozhodli.“

Proběhly dva experimenty.

V prvním nabídli pokusným osobám klamnou zpětnou vazbu, zvukový signál pípnutí, 5–60 ms po akci. Pípnutí oznamovalo, že pohyb začal později, než ve skutečnosti začal.

Podle předpokladu se rozhodnutí pokusných osob, tedy „svobodná volba“ začít akci, pohybovala v čase dopředu úměrně klamné zpětné vazbě, a to 5 ms po započetí svalové akce. Lidé se již pohybovali, a teprve potom měli dojem, že se k pohybu rozhodli.

Ve druhém pokusu se lidé dívali na pohyby vlastní ruky na videozáznamu – a ten buď byl, nebo naopak nebyl oproti skutečnosti opožděný o 120 ms. Jestliže sledovali falešnou signalizaci, opožděný videozáznam, udávali dobu vlastního rozhodnutí o 44 ms později, než tomu bylo v případě, kdy falešnou signalizaci nesledovali.

Lidé tedy na dobu, v níž se rozhodují, usuzují ze zdánlivého okamžiku, v němž se objevuje jejich akce.

Jiná z pochybností o výkladu Libetova experimentu vzala v potaz subjektivní čas, součást pohledu do vlastního nitra neboli introspekci.

Máme dokonalé systémy rozlišující zrakovou informaci, prostor, sluchovou informaci, zrovna tak jako informace, jimž se říká somatosenzorické, protože oznamují, co se děje jak na povrchu našich těl, tak uvnitř, například s klouby. Samostatný systém, který by rozlišoval čas, nemáme. Víc o tom vypovím v posledním eseji.

Rozličné neuronální systémy zpracovávají informace v čase různou rychlostí, tyto informace se slučují – podílí se na tom pracovní paměť, orientovaná pozornost, emotivita i sebeuvědomování. Proto čas někdy běží zdánlivě rychle – to bývá v průběhu slastných prožitků. Jindy máme dojem, že se čas zastavil, což se stává například v situacích krajního ohrožení.

Co když se ale v průběhu Libetova experimentu subjektivní čas natahuje?

A tak následovalo další testování.

Úkolem pokusných osob byly svobodně volené jednoduché pohyby. Kromě toho lidé naslouchali tónům, které se ozývaly v nahodilých intervalech. Jestliže takový tón zazněl těsně poté, co měli pocit volního rozhodnutí „chci se pohnout!“, ale předtím, než započal pohyb, bylo úkolem lidí pohyb zastavit.

K tomu není potřeba introspekce, v tomto případě o subjektivní čas nejde.

Pokus doložil, že doba mezi subjektivním pocitem „chci se pohnout“ a vlastním pohybem je delší, než je Libetova W. Není však tak dlouhá jako doba, která odpovídá elektrické aktivitě mozku ohlašující pohyb.

Tento pokus vystihuje „svobodné ne“ neboli svobodné veto.

Situaci komplikuje i skutečnost, že volní pohyby lze spustit podnětem, který subjektivně nevnímáme. Vnímají-li lidé sice dostačující, nicméně nepatrný podnět, zrakový nebo dotykový, rozliší ho. Je-li nepatrný podnět po velmi krátké době následován podnětem silným, lidé podají zprávu jen o silném podnětu, malý je „zpětně maskovaný“. Mozek zaregistruje a zpracuje podněty oba, ale do vědomí pronikne jen ten „velký“.

Odpověď následuje za nějakou dobu po podnětu – to se označuje jako reakční čas.

Experimenty s reakčním časem doložily, že je stejný pro maskovaný podnět jako pro podnět nemaskovaný, snadno rozlišitelný. Lidé odpovídali na podněty, jež subjektivně nevnímali, díky „maskování“ jim totiž nevstoupily do vědomí.

Za těchto okolností byl chod událostí následující: podnět, následovala odpověď na podnět, a teprve poté lidé vnímali, co se dělo.

Chod událostí tedy nebyl podle předpokladu: podnět – vnímání – odpověď, což by byl „správný“ postup odpovídající svobodné vůli.

Pocit volního rozhodnutí závisí na pocitu příčinné souvislosti.

Většina z nás má za to, že první je „myšlenka“, to znamená rozhodnutí, teprve pak následuje pohyb. „Myšlenka“, akt svobodné vůle, je dle našeho pevného přesvědčení příčinou pohybu.

Pokus ale dokázal, že tomu tak být nemusí.

V jednom z testů byli lidé utvrzeni v dojmu, že o pohybu rozhodla jejich svobodná vůle, zatímco ve skutečnosti byl autorem akce experimentátor.

Další pokus ukazuje, že pocit volního rozhodnutí k pohybu následuje až po elektrické aktivitě mozku, která je podkladem pohybu:

Lidé pohybovali prstem podle svého vlastního rozhodnutí. Do řady jejich pohybů náhodně zazněl zvukový signál ohlašující příkaz „Stop!“. Pokusná osoba musela pohyb zastavit, jakmile uslyšela signál, byť si uvědomovala, že pohnout prstem chce.

Vědomý záměr „pohnu prstem!“ se objevoval 1,42 s před započetím pohybu, ať už lidé prstem pohnuli, nebo pohyb na základě signálu zastavili. Tato událost však následovala až poté, co se v jejich mozku objevil potenciál připravenosti. Čas, který uběhl do okamžiku, v němž si lidé uvědomili svůj záměr „pohnu prstem!“, byl příliš dlouhý na to, aby byl příčinou pohybu. Potenciál připravenosti se objevoval již 2–8 s předtím.

Vědomý pocit záměru „pohnu prstem!“ tedy není příčinou pohybu.

Jak pocit záměru, tak pohyb sám jsou paralelním neboli souběžným výsledkem nevědomého zpracovávání informací.

O experimentálním výsledku, jemuž by se intuice studentů i lékařů, jimž přednáším, vzpouzela ještě víc než právě tomuhle, nevím. Nepočítám-li ovšem experimenty kvantové fyziky.

Evolučně viděno je paralelita pocitu záměru se samotným pohybem pochopitelná. Okamžité pohyby na podnět mohou být nástrojem přežití. Přírodní výběr nebo jiný základní mechanismus evoluce tedy dal „přednost“ tomuto systému.

Sebe-uvědomování, jáství, se v evoluci objevuje velmi pozdě, v plně rozvinuté podobě je zřejmě výsadou pouze lidského druhu. Nadto se samo vyvíjí v průběhu života jedince. Práh vědomí – sebeuvědomování (neboli vědomí o vědomí jak svém, tak druhých lidí) překračují děti ve věku 36–48 měsíců.

Sebeuvědomování vyrůstající z nevědomých procesů mozku se tedy „dívá“ na to, jak probíhá odpověď na zevní nebo niterný podnět; ta rovněž vyrůstá z nevědomých procesů mozku.

1.4 Nevědomá vůle

V experimentu, jenž zkoumal, jak lidi ovlivňují peníze, byly pokusné osoby rozděleny do tří skupin a hrály hru Monopoly s tajnou spolupracovnicí experimentátorky. Tajná spolupracovnice se tvářila jako další pokusná osoba.

Po sedmi minutách byla hra přerušena. Části hráčů zůstala vysoká částka herních peněz, a to 4000 USD, části hráčů částka nízká, 200 USD. Lidem z kontrolní skupiny nezůstaly peníze žádné.

Pak byly pokusné osoby dotázány, jak by si představovaly budoucnost, a to jak lidé ze skupiny, jimž zbylo hodně peněz, tak ze skupiny, jimž zbylo peněz málo. Lidé z kontrolní skupiny byli tázáni, jaké jsou jejich plány na zítřek.

Docela „náhodou“ hned poté prošel laboratoří další tajný spolupracovník, který nesl obálku s papíry a krabičku s tužkami, jichž bylo 27. Kdo patří do které skupiny, nevěděl. A docela „náhodou“ tužky rozsypal.

Experimentátorky počítaly, kolik tužek pokusné osoby pomohou sebrat. Lidé podnícení vysokou peněžní částkou jich sebrali méně než lidé ovlivnění nízkou peněžní částkou i než lidé z kontrolní skupiny. Lidé s představou velkého bohatství prostě nepomáhali.

Jiný pokus lidem předváděl obrázky mincí, a protože to byl britský pokus, byl to obrázek jedné pence a obrázek jejího stonásobku, jedné libry. Instrukce zněla: „Jakmile se podíváte na obrázek mince, stiskněte rukojeť. Čím silněji stisknete, tím bude váš podíl z částky, na kterou jste se dívali, větší.“ Promítání obrázku se přitom opakovalo mnohokrát, a to náhodně. Sílu své odpovědi lidé spatřili na stupnici podobné teploměru. Na posledním promítnutém obrázku pak zjistili, kolik si vydělali.

Obrázky byly promítány dvojím způsobem.

Jednak tak, že lidé měli dost času rozlišit, kterou minci vidí, a naopak velmi krátkou dobu, a to 17 nebo 50 nebo 100 milisekund, přičemž projekci obrázku na 100 milisekund předcházela optická „maska“ složená z obrázků obou mincí.

Maska také promítání obrázků následovala, a to po dobu 100 milisekund, zkrácenou o dobu vlastní projekce mincí. Tak krátké promítání sice mozek zaznamená, ale do vědomí se nedostane, podnět je v tomto smyslu podprahový.

Lidé podprahový podnět nerozlišují, na otázku, co spatřili, odpovídají, že viděli „masku“.

V průběhu experimentu byla pokusným osobám sledována činnost mozku a elektrická kožní vodivost. Pohled na mince elektrickou kožní vodivost změnil. Z toho plyne, že peníze byly podnětem, který měl pro tyto lidi emoční význam.

Jestliže se lidé dívali a věděli, na co se dívají, byla síla stisku při librové minci větší než při pohledu na penci. Jestliže jejich mozkem prošel obrázek librové mince nebo pence nevědomě, opět byla síla jejich stisku větší při librové minci než při nevědomém zpracovávání obrázku jedné pence, byť byl stisk o něco slabší než při vědomém pozorování.

Funkční magnetická resonance našla jen jedinou mozkovou oblast, kterou obrázek libry aktivoval víc než pence – a tou bylo ventrální palidum, spodní oblast bazálních ganglií mozku a jeho okolí (obr. 1.3). Ventrální palidum se stejně jako nucleus accumbens (ten je v sousedství) podílí na tvorbě pocitu slasti. Je to zřejmě tahle oblast mozku, která „vypočítá“ očekávanou slast a přeloží ji do síly stisku. Rozdíl činnosti mozku v průběhu vědomé a nevědomé motivace byl jen kvantitativní: při nevědomé motivaci byla aktivita a tedy i síla stisku slabší.

OBR. 1.3 Přibližná poloha ventrálního palida (VP).

Činnost neuronů VP se podílí na pocitu slasti, resp. odměny.

Výsledky dalších experimentů: Čtení slov podněcujících ke spolupráci zvyšuje míru kooperace v ekonomické hře. – Jestliže lidé vstoupí do místnosti, kde na stole leží drahá kožená aktovka, odznak moci a vlivu, začnou být v průběhu následného testování soutěživější. – Stačí slabá vůně prostředku na čištění a lidé začnou utírat svůj stůl daleko pečlivěji a sbírat „jen tak“ odhozené papírky. – Jestliže lidé vstoupí do místnosti, která má na zdi obraz interiéru velké knihovny, začnou mluvit tišeji.

Shrnuto:

Svá rozhodnutí považujeme za rozhodnutí svobodné vůle. Neuvědomujeme si, jak rozsáhle ji ovlivňují nevědomé mechanismy.

1.5 Jsem sám ve stádu ovcí

Všichni se díváme do vlastního nitra, a naprostá většina z nás si neuvědomuje nebo nepřipouští, jak jsou zjištění, která odtud čerpáme, nespolehlivá. Přitom jsme pevně přesvědčeni, že musí být pravdivá: vždyť jsem to přece já, kdo se dívá sám do sebe, klamat sám sebe nechci, vždy jsem sám k sobě upřímný, i když to není vždycky příjemné.

Jak vydatně dokážeme klamat sami sebe a proč to děláme, povím dále v eseji Případ pana Weinsteina.

Experimenty nás přitom varují: pozor na introspekci, nemusí být spolehlivá ani trochu!

Představte si, že účastníkům pokusu předvedete fotografie dvou ženských tváří, obě jsou atraktivní, nicméně se v něčem odlišují. Úkolem je vybrat tvář, která působí přitažlivěji. Účastníci pokusu volí. Experimentátor jim však trikem hodným varietního kouzelníka podsune tvář, kterou nevolili. Účastníci mají vysvětlit, proč volili právě ji – ač ji nevolili.

Jen menšina účastníků trik odhalila. Při dvou- až pětisekundovém prohlížení jich bylo o něco méně než pětina, při libovolně dlouhém prohlížení necelá třetina. Z nich menšina prohlédla hned, další retrospektivně, další část pokusných osob projevila jen nejistotu.

Psychologové mluví o slepotě vůči změně. Slepota vůči změně může být nápadná, například:

„Volil jsem proto, že měla tmavé vlasy.“ – Ve skutečnosti byla žena světlovlasá.

„Volil jsem proto, že se usmívala.“ – Ve skutečnosti se žena tvářila vážně.

Docela stejně dopadly experimenty s vůní čaje a chutí džemu. Tam experimentátoři, maskovaní jako zástupci firem nabízející ochutnávku v supermarketu, šikovně podvrhli vzorek, který si účastníci pokusu nevybrali.

Podobně jako v předchozím experimentu trik prohlédla jen třetina účastníků. I při tak nápadných rozdílech, jako je chuť jablka se skořicí vůči chuti grapefruitu, nebo vůně manga vůči vůni pernodu, pochopila „podvod“ jen polovina pokusných osob, která rozhodovala mezi těmito dvěma možnostmi. Ostatní zcela přesvědčivě zdůvodňovali, proč si vybrali to, co si vůbec nevybrali.

Poučení:

„Svobodnou vůli“, zdá se, většina z nás užívá podstatně méně, než se domnívá. Jsme daleko přizpůsobivější a ovlivnitelnější, než si myslíme. Velmi klameme sami sebe introspektivní iluzí.

Dokazuje to i následujících pět experimentů cílených na konformitu.

Konformita

Oxfordský slovník ji definuje slovy: Souhlas (povolnost, vyhovování, poddajnost) se standardy, pravidly nebo zákony; chování v souhlasu se sociálně přijatými konvencemi nebo standardy.

Experiment první

Studenti Princetonské univerzity dostali dotazník, který uváděl 16 příkladů konformity, například ovlivnění partnerovými gesty, etiketou při jídle, chováním kolegů při kladení otázek v průběhu vyučování, názory hollywoodských celebrit na sociální a morální hodnoty, chováním ostatních lidí v bufetu, chováním druhých lidí ve frontě, rizikovým chováním svých vrstevníků, chováním vrstevníků při „společenském“ pití alkoholu…

Otázka zněla: „V jaké míře vás ovlivňuje tendence v chování druhých lidí v porovnání s jinými studenty naší univerzity?“

Možné odpovědi byly: podstatně méně než průměrného studenta, stejně jako průměrného studenta, podstatně více než průměrného studenta.

Jaký byl výsledek?

Zkoumaní studenti se považovali za méně ovlivnitelné než „průměrný student“.

Lidé si o sobě myslí: „Jsem méně konformní než ti druzí, jsem nezávislejší.“ Vyšetřovaní studenti odmítali spíše nežádoucí než žádoucí sociální vliv, stejně málo připouštěli, že by je ovlivňovaly nevědomé procesy.

Experiment druhý

Ve druhém experimentu hodnotili studenti vlastnící módní elektronický přehrávač hudby, iPod, do jaké míry je při jeho nákupu ovlivnil sociální tlak. Dospěli k názoru, že je samotné sociální tlak ovlivnil méně než jejich kolegy.

Experiment třetí

V průběhu třetího pokusu studenti pročítali rozličné návrhy týkající se organizace univerzitního života. K tomu se dozvěděli, které z nich skupina jejich kolegů podporuje. Pak vyjádřili k návrhům vlastní postoj. Následně hodnotili, jak je ovlivnil postoj skupiny kolegů a jak jím byl ovlivněn údajný „další účastník“, jenž se skupinou souhlasil ve stejném počtu návrhů jako sám účastník experimentu.

Výsledek, statistickou analýzu odpovědí, vědci shrnuli slovy vystihujícími pocit zkoumaných studentů: „Jsem sám ve stádu ovcí.“

Sami sebe tedy považují studenti za málo ovlivnitelné, „ty druhé“ za velmi snadno ovlivnitelné.

Experiment čtvrtý

Zkoumaní studenti si přečetli tři politické návrhy týkající se státu Kalifornie. Součástí byla informace, jak se na návrh dívají republikáni a jak demokraté. Poté účastníci pokusu zaznamenali, co si o návrhu myslí, zda jsou pro nebo proti a jak by hlasovali oni sami. K tomu připojili, kterou stranu volí nebo s ní sympatizují, do jaké míry k tomu při rozhodování přihlédli, která z užitých informací je v jejich hodnocení ovlivnila.

Nadto si přečetli záznamy svého kolegy.

Výsledek byl týž.

Sebe samé považovali studenti za méně ovlivněné a méně ovlivnitelné než své kolegy.

Experiment pátý

Účastníci pokusu četli scénáře popisující situace, v nichž mohou být lidé sociálně ovlivněni, a to tak, že se ovlivnění týkalo buď účastníka samotného, nebo druhých lidí. Poté se zkoumaní rozhodovali mezi dvěma výklady pojmu „konformita“ v daném scénáři. Jeden byl zaměřen na činy, druhý na myšlenky, pocity a motivy.

Testovaná domněnka byla: jestliže budou účastníci, aniž by si to uvědomovali, vedeni k úvahám o sobě více než k úvahám o druhých lidech, budou spíše než o akcích přemýšlet co do konformity o myšlenkách, pocitech a motivech. A opět: své bližní považovali studenti za konformnější než sebe samé.

Co z toho plyne?

Lidé jsou častou obětí vlastní introspektivní iluze. To je sklon soustředit se na introspektivní informace a opomíjet, jak se ve skutečnosti chováme (neboli informace behaviorální). Sebe samé považují lidé spíše za objektivní a racionální, druhé lidi ve stejné situaci za spíše neobjektivní a iracionální. Neuvědomujeme si, co všechno a jak ovlivňuje náš tak jasný pocit „svobodné volby“.

Koneckonců – vždyť by bez této skutečnosti byla jak reklama tak propaganda téměř neúčinná.

Což není.

1.6 Vůle poškozená onemocněním

Ukázal jsem, jak často si neuvědomujeme, že naše volní rozhodování ovlivňují nevědomé mechanismy – ať chceme, nebo nechceme. Někdy tyhle mechanismy běží samy svou cestou, dělají si, „co chtějí“. Jakkoli silná vůle jim v tom nedokáže zabránit.

Děje se to i v průběhu neurologických či psychiatrických onemocnění.

Existuje řada onemocnění postihujících bazální ganglia (obr. 1.4) – to jsou rozsáhlé oblasti v hloubce čelních laloků mozku. Podílejí se jak na utváření pohybů, tak na poznávacích funkcích či na emotivitě. Jejich poškození se může projevit neovlivnitelnými hadovitými pohyby, jimž se říká chorea.

Například nemocní v počínajících fázích Huntingtonovy nemoci, jež je důsledkem mutace genu v blízkosti konce krátkého raménka chromozomu 4: Změněný gen je příčinou poškozování a postupného zániku jednoho druhu nervových buněk v části bazálních ganglií. Tento úsek bazálních ganglií je uzlem v neuronálních sítích kontrolujících jak pohyby, tak řídící funkce čelních laloků mozku. Mezi ně se počítá rozhodování, uspořádávání událostí v čase a prostoru, tvorba a uskutečňování plánů a analogií, výkon většího počtu činností současně, řešení problémů, ale i respektování pravidel sociálního chování. Vidíte – a své zcela mimovolné choreatické pohyby pacienti často považují za pohyby, k nimž se sami rozhodli. Onemocnění postupuje nezadržitelně, byť se u různých lidí projevuje v různém věku a vyvíjí se různou rychlostí. Právě proto, že je postižen klíčový uzel dvou rozlehlých sítí, je výsledkem charakteristická porucha pohybů, které nelze kontrolovat vůlí, a současně poškození poznávacích funkcí, citového života i osobnosti.

OBR. 1.4 Bazální ganglia jsou rozsáhlé nakupeniny neuronů v hloubce předních částí mozku. Tvoří je nucleus caudatus (Nc), putamen (Pu) a palidum (Pd) – (všechny tři párové), též globus palidus. Bazální ganglia jsou uzlem sítí, které se podílejí na řízení pohybů, poznávacích funkcí a emotivity. Proto se jejich poškození, bez ohledu na příčinu, projeví nějakým druhem narušení těchto funkcí. Významnou součástí funkčních obvodů bazálních ganglií je substantia nigra (černá substance, SN) středního mozku. Její pigmentované neurony tvoří nervový přenašeč dopamin, jejž svými výběžky dodávají neuronům v bazálních gangliích. Poškození jejich činnosti se projevuje souborem příznaků charakterizujících Parkinsonovu nemoc.

Ve starších dobách před zavedením penicilinu postihovaly dětské mozky projevy revmatické horečky, důsledku streptokokové infekce, právě v oblasti bazálních ganglií. Výsledkem rovněž byly choreatické pohyby, jež se lidově označovaly jako tanec svatého Víta.

Totéž se týká tiků, mimovolných grimas charakteristických při syndromu Tourettově. I při tomto onemocnění postižení často nerozlišují, zda jsou jejich pohyby volní nebo mimovolní, bývá jim to lhostejné. Někdy je dokáží vůlí potlačit, jindy je nechávají proběhnout. Elektrická aktivita mozku typická pro pohyby volní buď tikům vůbec nepředchází, nebo je jen krátká; právě tím se od volních pohybů liší.

Nutkavé, volně nezvladatelné pohyby se objevují při ADHD (attention deficit – hyperactivity disorder, dříve se mluvilo o lehké mozkové dysfunkci). Onemocnění začíná v dětském věku a projevuje se poruchou pozornosti spjatou s nápadnou a nekontrolovatelnou pohyblivostí – častou součástí jsou tiky.

Uvádí se, že 2–3 % dospělé populace je stiženo nějakou podobou obsedantně-kompulsivní poruchy. Postižení lidé trpí obsesemi – to jsou nutkavé, vtíravé, obtěžující myšlenky nebo popudy k jednání, volně málo kontrolovatelné, často úzkostné. Kromě toho mohou být stiženi kompulsemi, rituálně vypadajícími soubory pohybů, jimiž se nemocní snaží zbavit nebo se zbavují napětí a úzkosti plynoucí z obsesí. Charakteristické je například nutkavé mytí rukou, pacienti si je dokáží mýt i stokrát denně (výsledkem bývá těžké postižení pokožky), nebo dotýkání předmětů, urovnávání věcí, počítání např. dlaždic na podlaze, opakování slov a frází…

Společným jmenovatelem Tourettova syndromu, ADHD i obsedantně-kompulsivní poruchy je poškození bazálních ganglií a jejich vztahu k dalším částem mozku, zejména k některým oblastem čelních laloků.

A naopak:

Snad každý z nás zahlédl člověka stiženého Parkinsonovou nemocí. Tito lidé bývají ztuhlí, objevuje se u nich charakteristický třes, jenž se u rukou přirovnává k počítání bankovek, špatně startují pohyby. Ztuhlost a špatné započetí pohybů – budete-li jim ohýbat paži, budou se jejich svaly chovat podobně jako ozubené kolo – je důsledkem chybného zásobování bazálních ganglií nervovým přenašečem dopaminem. To je dále důsledek poškození černé substance středního mozku, nakupeniny pigmentovaných neuronů, které dopamin vyrábějí a svými výběžky dopravují do bazálních ganglií. U menšiny nemocných má Parkinsonova nemoc prokazatelný genetický základ, příčina většinového výskytu není dobře známa.

Existuje i naštěstí vzácný, zato katastrofický stav, kdy se pacienti nehýbají a nemluví a jejž neurologové označují jako akinetický mutismus (obr. 1.5). Je důsledkem oboustranného poškození vnitřní plochy čelních laloků mozku právě v místech, kde je doplňková motorická oblast SMA (supplementary motor area, ještě o ní bude řeč) a přední část opaskového závitu.

OBR. 1.5 Místo označené SMA odpovídá doplňkové motorické oblasti na vnitřní ploše hemisféry. Jednostranně bývá postižené při syndromu „odcizené ruky“. Oboustranné poškození obvykle doprovázené poškozením přilehlé části opaskového závitu (GC) se vyskytuje při akinetickém mutismu: pacienti se nehýbají a nemluví.

Vzácný a tragikomicky působící je syndrom odcizené ruky, tak fascinujícím způsobem zahraný Peterem Sellersem v proslulém filmu Doktor Divnoláska aneb jak jsem se naučil milovat bombu, že se na něj chodili dívat budoucí neurologové jako na školení. Lidé se syndromem odcizené, resp. anarchické ruky mají pocit, že jim končetina nepatří. Ta si „dělá, co chce“: nutkavě sahá po předmětech v okolí, plete se do činnosti ruky, která je pod volní kontrolou.

Příklad: ruka, která je pod volní kontrolou, zapíná knoflíky, odcizená, anarchická ruka je rozepíná. Pacienti v bdělém stavu někdy na odcizené ruce sedí a na noc ji uvazují. Syndrom odcizené ruky bývá důsledkem jednostranného poškození vnitřní plochy čelních laloků mozku – opět oblasti, kde se nalézá doplňková mozková kůra a její okolí.

Pocit, že lidem končetina nepatří, je rovněž charakteristickým doprovodem poměrně častého neurologického poškození, které se jmenuje syndrom opomíjení, neglect. Bývá důsledkem poškození pravé temenní kůry a považuje se za projev poškození systému orientované pozornosti. Někteří z těchto pacientů např. považují vlastní nohu v posteli za nohu cizí, z lůžka ji vyhodí – a vypadnou za ní na zem.

Lidé, kteří přijdou o končetinu, mívají často pocit, že ji nějakým způsobem mají. Výsledkem mohou být někdy zničující fantomové jevy, například fantomové bolesti v neexistující končetině (nebo třeba v prsu odňatém pro nádor), jindy pocit, že se neexistující končetina pohybuje.

Syndromem fantomové končetiny trpěl viceadmirál Horatio Nelson (1758–1805), vítěz bitvy u Trafalgaru, ve které padl. O pravou paži přišel v roce 1797 v bitvě s francouzsko-španělskou flotilou u mysu sv. Vincenta – to už mu z bitvy o Korsiku čtyři roky chybělo pravé oko. Fantomové bolesti ho dovedly k zajímavému důkazu existence nesmrtelné duše. „Jestliže mne bolí neexistující paže, někde existovat musí,“ uvažoval, „totéž se může týkat i duše.“

Je to pochopitelné – končetina sice chybí, ale oblasti mozku, které z ní dostávaly informace a řídily její pohyby, zůstaly. A nadto: synapse, místa vzájemných kontaktů mezi neurony, patřící nervovému zásobení z odstraněné končetiny, zaniknou. Jejich místa mohou obsadit nervové výběžky sousedních korových oblastí. Stane se, že pacienta s odstraněnou horní končetinou pošimráte na tváři a on má nevývratný pocit, že jste se ho dotkli na dlani chybějící ruky.

V průběhu schizofrenie se někdy objevuje blud zevní kontroly (obr. 1.6). Pacienti mají nevyvratitelný pocit, že někdo nebo něco hýbá jejich končetinami. Pohyby vypadají přirozeně, jsou cílené. Zjistilo se, že interval mezi W a M, tedy mezi okamžikem volního rozhodnutí a vlastním pohybem, je u schizofreniků kratší než u zdravých kontrolních jedinců.

OBR. 1.6 Činnost korových oblastí pravého temenního laloku.

Podráždění vyznačených oblastí v průběhu operace u pacientů, kteří s tímto experimentem souhlasili, případně jejich spontánní aktivita, se projevuje:

1. přisouzením pohybu zevnímu zdroji; 2. bludem zevní kontroly při schizofrenii; 3. aktivitou při hypnotické indukci kontroly; 4. aktivitou při pasivním pohybu.

Pocit, že se lidé vznášejí nad vlastním tělem a sledují, co se s ním děje, případně pocit „teleskopických“ končetin, které se prodlužují a zkracují, může být součástí složitého syndromu blížící se smrti, krajní životní zkušenosti, která však byla popsána nejen v souvislosti s ohrožením na životě, ale také u rodících žen. Stejný naléhavý pocit se podařilo vyvolat pokusně podrážděním mozkové kůry na hranicích pravého temenního, spánkového a týlního laloku u pacientky připravované k neurochirurgické operaci. V těchto místech se slučují zrakové a prostorové informace s informacemi o poloze a „vlastnictví“ těla.

Neurologická a psychiatrická onemocnění tedy dokazují totéž jako experimenty s lidmi zdravými:

Lidské volní pohyby jsou pod kontrolou většího počtu neuronálních sítí, jejichž činnost není v plném rozsahu přístupná vědomé pozornosti.

1.7 Volní akt jako prožitá zkušenost

Vypadá to, že lidé prožívají pocit vědomé svobodné vůle, jakmile si vlastní myšlení vyloží jako příčinu své akce. Jako by se vědomá vůle podobala osobnímu, nesdělitelnému prožitku odstínu červené barvy. V tom případě by akty vědomé vůle byly qualia, nesdělitelné subjektivní prožitky. Tím by se podle zbylých dualistických filosofů staly těžkým problémem neurovědy, což se ale nepozdává neurovědcům. Lehkým problémem je podle těchto filosofů např. řešení otázky, jak mozek vidí.

Na druhé straně filosof David Hume první pochopil a poté v roce 1739 (to mu bylo pouhých dvacet osm let) napsal, že vůle není nic jiného než niterný dojem, který pociťujeme a jehož jsme si vědomi, jakmile vědomě dopřejeme vznik nového pohybu našemu tělu nebo nového počitku naší mysli.

David Hume pravděpodobně první na světě pochopil, že vůle není objekt spočívající v předmětech nebo lidech, ale spíše vjem plynoucí z trvalé souvislosti událostí.

Zkušenost vůle jako něčeho osobního plyne z priority, konzistence a výlučnosti myšlenek, které se akce týkají – konstatovali psychologové Daniel M. Wegner a Thalia Wheatleyová r. 1999.

Priorita říká, že myšlenka má ve správném časovém rozmezí předcházet akci.

Konzistence mluví o tom, že myšlenka má akci odpovídat.

A výlučnost sděluje, že myšlenka má být jediná zřejmá příčina dané akce.

Co o tom říká současnost?

Uspořádání většiny experimentů cílených na pochopení vztahu činnosti mozku a volní akce instruuje pokusné osoby třemi způsoby:

1. pokusná osoba má vykonat nějakou akci, rozhoduje se, kdy ji vykoná,

2. pokusná osoba má provést nějakou akci v dané době, rozhoduje se, kterou akci z několika možností vybere,

3. pokusná osoba se rozhoduje, zda akci provede, nebo neprovede.

Je pravda, že nejde o přirozené, ale o pokusné podmínky volního rozhodování, experimenty tohoto druhu rovněž nepostihují motivaci, důvod, proč volí pokusná osoba spíše jednu než jinou akci.

Na druhé straně experimenty postihují to hlavní: pokusné osoby musí samy vytvořit informace, které jsou nutné k provedení akce.

„Vykonavatelem“ a současně „posledním korovým článkem“ volní akce je primární motorická kůra (M1) v precentrálním závitu; levá řídí pohyby pravé poloviny těla, pravá pak pohyby levé poloviny těla. Informace předává prostřednictvím hybných neboli motorických drah příslušným oblastem páteřní míchy a ty je dodávají kosterním svalům.

M1 je uzel ve dvou rozsáhlých sítích (obr. 1.7).

První síť, „přední“ neboli ventrální, je systém na obrázku značený barevně. Jeho hlavními uzly jsou bazální ganglia, nakupeniny nervových buněk v hloubi koncové části mozku, které informují prefrontální kůru, tedy nejpřednější část čelních laloků mozku, prefrontální kůra pak vysílá informace do kůry, která se jmenuje presuplementární a označuje se pre-SMA. Právě tato korová oblast se aktivuje výrazněji, jestliže se lidé rozhodují k pohybu samostatně, na základě vlastního volního rozhodnutí, než činí-li tak na základě instrukce, třeba tikání metronomu.

Pre-SMA sama je rovněž uzlem v další síti, jejímiž součástmi jsou kůra na pólu čelních laloků, kůra opaskového závitu a kůra, která je bezprostředně „před“ M1, takže se jí říká premotorická.

Pre-SMA je zdrojem „potenciálu připravenosti“ (BP), v této oblasti se tedy rodí elektrická aktivita mozku směřující k akci, kterou si lidé uvědomí o něco později.

OBR. 1.11 Zevní plocha levé hemisféry.

Uzly obvodů, jejichž činnost je podkladem volní akce:

PF

prefrontální kůra

pre-SMA

presuplementární kůra

SMA

suplementární (doplňková) motorická kůra

Ml

primární motorická kůra

S1

primární somatosenzorická kůra

P

parietální kůra

SIP

sulcus intraparietalis

barevně

uzly ventrálního obvodu

černě

uzly dorzálního obvodu

Bazální ganglia a přední insulární kůra nejsou znázorněny.

Problémem je jednak otázka, vůči jakému druhu „základní“ elektrické aktivity se BP měří. Kromě toho je z novějších pokusů, například z experimentu Soonovy skupiny, o němž jsem vyprávěl výše, zřejmé, že elektrická aktivita mozku předchází chvíli, v níž si lidé uvědomí rozhodnutí k akci, o mnoho dříve, než tomu bylo v Libetových experimentech, a to až o 10 s. A také: elektrická aktivita pre-SMA nevzniká „sama od sebe“ – něco ji musí spustit.

Spouští ji zřejmě aktivita bazálních ganglií. Mimo jiné to plyne ze zkušenosti s pacienty stiženými Parkinsonovou nemocí. Jejich bazální ganglia dostávají málo dopaminu, protože mají poškozenou černou substanci středního mozku, pro bazální ganglia hlavní dopaminový zdroj. Charakteristickou součástí příznaků této choroby je obtížné započetí pohybu. Elektrická aktivita předpovídající začátek pohybu se v bazálních gangliích objevuje 2 s před jeho skutečným začátkem, předchází tedy i elektrickou aktivitu odpovídající potenciálu připravenosti. Bazální ganglia sama jsou rovněž uzlem řady sítí včetně systému odměny – takže odtud mohou přicházet informace spouštějící volní akci.

Druhá síť, jejíž informace se slučují v M1, je systém přivádějící zprostředkované signály smyslových korových oblastí. Přivádí tedy například zrakové a současně prostorové informace. Jejími uzly jsou smyslové korové oblasti – temenní laloky – zevní premotorická kůra a odtud projekce do M1. Volbě mezi různými cíli například odpovídá aktivita neuronů korové oblasti temenních laloků, která se jmenuje sulcus intraparietalis.

Klíčová informace, která z uvedeného plyne:

Neuronální systémy, jejichž činnost odpovídá volní akci, nejsou informační pyramida, na jejímž vrcholu by byla „vůle“. Jsou paralelně distribuovaným neboli co do funkce souběžně uspořádaným systémem sítí, obvodů, „smyček“, jejichž činnost umožňuje pružné a inteligentní proměny chování odpovídající proměnám zevního světa.

V běžném jazyce je volní akce chápána jako niterná duševní volba. Ve skutečnosti je volní akce projev činnosti popsaných neuronálních obvodů, lze ji chápat jako rozhodování.

Přitom je nutné mít na mysli, že se rozhodování o vjemech liší od rozhodování o akcích.

Rozhodnutí o vjemu je rozhodnutím o informacích, které vjem obsahuje. Rozhodnutí o akci vyžaduje tvorbu nových informací.

To je proces, který je možné rozčlenit do čtyř fází:

1. rané rozhodnutí „zda?“,

2. rozhodnutí „co?“ – volba cíle,

3. rozhodnutí „co?“ – volba pohybu,

4. pozdní rozhodnutí „zda?“ – konečná kontrola s předpovědí výsledku akce a případné veto.

První fázi předcházejí motivace, důvody pro akce. Akce ovlivní zevní prostředí, které zpětnou vazbou působí na motivace a důvody akcí.

Rané rozhodnutí „zda?“

Jestliže jsou jedincovy potřeby nasycené, lze jeho chování chápat jako soubor rutin, automatických programů, volně se rozhodovat nemusí. V opačném případě se jedinec rozhoduje, zda vůbec něco udělá. Rutinní zpracovávání informací nemusí dostačovat k rozhodnutí mezi dvěma nebo větším počtem možností při víceznačném podnětu. Může se objevit nový, mohutný podnět, například žízeň, hlad, strach nebo sexuální touha. Může se objevit libovolný podnět ženoucí jedince ke zkoumání prostředí.

Rozhodnutí „co?“ – volba cíle

Na volbě cíle se podílí zejména aktivita čelních laloků, poté co dostaly informace z bazálních ganglií, klíčovým uzlem je pre-suplementární kůra (pre-SMA).

Rozhodnutí „co?“ – volba příslušného pohybu se u lidí a pokusných opic testuje nejčastěji rozhodováním o prostorově rozmístěných cílech, například rozhodnutím o užití pravé nebo levé ruky, případně o pohybu očí do levé nebo pravé strany.

Pozdní rozhodnutí „zda?“, konečná kontrola s předpovědí výsledku akce a případné veto: informaci o provedení akce zpracovává několik neuronálních sítí, slučování jejich činnosti probíhá před bezprostředním spuštěním. Mechanismy konečné kontroly umožňují nejen případnou úpravu akce na poslední chvíli, ale i její zastavení, vetování. U lidí se akce tohoto druhu často testují modelem Vpřed! / Stop! (Go/No-Go).

Vyšetřovaní lidé očekávají nějaký signál, může jím být například křížek, který se objeví na obrazovce. Jakmile ho spatří, stisknou tlačítko, což se rychle naučí, protože podnět a odpověď se opakují. Jenže v malé části série se objeví signál říkající: „Tlačítko nestisknout!“ Vyšetřovaní lidé tedy musí utlumit odpověď, kterou se naučili.

Zátěž testem Go/No-Go zvýší námahu přední části opaskového závitu neboli gyrus cinguli, jenž je na vnitřní ploše čelních laloků mozku, přibližně v oblasti označené v Brodmanově mapě kůry vnitřní plochy mozku číslem 24.

Jak klinické zkušenosti s lidmi postiženými neurologicky, tak experimenty s lidmi zdravými ukázaly, že se tato oblast podílí na sledování čili monitorování konfliktu. Konfliktem je zde náhlá změna situace: naučená odpověď „stisknout tlačítko, jakmile se objeví signál!“ nutí stisknout, nový signál však velí „nestisknout!“.

Shrnuto

Libetovy experimenty matoucí tolik chytrých lidí popisují druhou, výkonnostní polovinu dění. Nepopisují první, vstupní polovinu dění.

Lidé, kteří přijdou coby pokusné osoby, vědí, co mají udělat, protože jim to experimentátoři řeknou. Jestliže jim to řeknou, pokusné osoby uloží tuto informaci do svých mozků, to znamená do „zadního obvodu“ svobodné vůle.

Na pokusných osobách je, aby se rozhodly, kdy učiní (nebo neučiní) jednoduchý hybný akt, například ohnou prst nebo zápěstí. Tím užívají „přední obvod“ svobodné vůle.

Je pochopitelné, že mašinerie „nevědomí“, v experimentální situaci spuštěná povelem „rozhodněte se (svobodně)“, běží jako automat spuštěný tímto povelem, podobně jako se chystají hybné systémy sportovce na startovní výstřel. Výstřel pro sportovce je informace zvenčí, „rozhodl jsem se“ je startovní výstřel „zevnitř“, který vstoupí do běžícího automatického nevědomého dění – a může je zastavit.

První polovinou událostí je tedy instruování pokusné osoby, která ví, co má udělat. Její „svobodné“ rozhodnutí spočívá v tom, zda to udělá, nebo neudělá, a jestliže to udělá, kdy to udělá.

V obou případech si sebeuvědomování povídá s automatickou, nevědomou senzoricko-motorickou mašinerií.

1.8 V biologii nemá smysl nic, není-li to ve světle evoluce

„V biologii nemá smysl nic, není-li to ve světle evoluce,“ napsal dva roky před smrtí Theodosius Dobzhansky (1900–1975), jeden z nejvýznamnějších evolučních biologů minulého století, původem Ukrajinec, žijící ve Spojených státech amerických.

Myslím, že měl pravdu. Někteří soudobí biologové totiž mají za to, že svobodná vůle je „normální biologická vlastnost, nejde o dar ani tajemství“, což bude pravděpodobně překvapovat filosofy. Modely, které se v této souvislosti studují, jsou únikové reakce.

Příkladem předpověditelné odpovědi je C-startovní odpověď ryb. Ryby, které rozliší náhle zvýšený tlak z jedné strany těla, ohnou tělo do tvaru písmene C odvráceného od podnětu a snaží se bleskově uniknout.

Vodnářka tykadlová (Erpeton tentaculatus), vodní had, vyvolává tuto předpověditelnou odpověď rybek pohybem zadní části těla, takže rybky obratem vyrazí přímo do její tlamy.

Předpověditelnou odpověď much dobře maskovaných v povrchovém krytu místa, kde se pohybují, podobně provokuje i ledňáček bělokřídlý (Myioborus pictus). Mouchy povylétnou, pták je snadno rozliší proti nebi, takže se stanou snadnou kořistí.

Deterministické, předpověditelné chování však nemůže být evolučně stabilní. Živočich, který se chová předpověditelným způsobem, má nižší naději na přežití než živočich, který se chová nepředpověditelně. Selekční tlak dává přednost nepředpověditelnosti.

Variabilita chování je tudíž adaptivní vlastnost.

Jestliže ve dvou uvedených příkladech je chování živočichů předpověditelné, příkladem horší předpověditelnosti je chování švábů.

V zadní spodní části těla mají cerci, dva vláskovité útvary, na každé straně jeden, což jsou čidla detekující pohyby vzduchu. Jakmile je čidla rozliší, spustí únikovou reakci, která šváby vede od místa, kde pohyb zaznamenali. Úhel úniku ve vztahu ke směru vzdušného pohybu je však vysoce proměnlivý a tím je směr úniku pro predátora určitelný obtížně.

Falešná dichotomie

Filosofický spor o svobodnou vůli bývá dichotomický – strany sporu jsou buď zastánci determinismu, nebo indeterminismu. Pravděpodobně jde o falešnou dichotomii neboli černobílý klam.

Pozorování i experimenty ovlivňující chování zvířat ukazují, že jejich chování není zcela náhodné a přitom je špatně předvídatelné. Mozky zvířat a lidí lze chápat jako nestabilní nelineární systémy vysoce citlivé na nepatrné odchylky vstupních podmínek. Následné zesilování odchylek neboli amplifikace je příčinou případně exponenciálně odlišného výsledku činnosti stejných systémů, jejichž vstupní podmínky byly na počátku téměř stejné.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nejspanilejší ze všech bohů. Eseje .
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.

Obsah

1. Předmluva

2. 1 / Laplaceův démon (O svobodné vůli)

3. 2 / Případ pana Winsteina (O právním rozhodování a neurovědě)

4. 3 / Nejspanilejší ze všech bohů (O lásce)

5. 4 / Sova a drak (O kulturní neurovědě)

6. 5 / Hloubka (O přesahu neboli transcendenci)

7. 6 / Chronos (O času)

1. Obálka

2. Titulní strana

3. Obsah

4. Začátek

1. 7

2. 8

3. 9

4. 10

5. 11

6. 12

7. 13

8. 14

9. 15

10. 16

11. 17

12. 18

13. 19

14. 20

15. 21

16. 22

17. 23

18. 24

19. 25

20. 26

21. 27

22. 28

23. 29

24. 30

25. 31

26. 32

27. 33

28. 34

29. 35

30. 36

31. 37

32. 38

33. 39

34. 41

35. 42

36. 43

37. 44

38. 45

39. 46

40. 47

41. 48

42. 49

43. 50

44. 51

45. 52

46. 53

47. 54

48. 55

49. 56

50. 57

51. 58

52. 59

53. 60

54. 61

55. 62

56. 63

57. 64

58. 65

59. 66

60. 67

61. 68

62. 69

63. 70

64. 71

65. 72

66. 73

67. 74

68. 75

69. 76

70. 77

71. 78

72. 79

73. 80

74. 81

75. 82

76. 83

77. 84

78. 85

79. 87

80. 88

81. 89

82. 90

83. 91

84. 92

85. 93

86. 94

87. 95

88. 96

89. 97

90. 98

91. 99

92. 100

93. 101

94. 102

95. 103

96. 104

97. 105

98. 106

99. 107

100. 108

101. 109

102. 110

103. 111

104. 112

105. 113

106. 114

107. 115

108. 116

109. 117

110. 118

111. 119

112. 120

113. 121

114. 123

115. 124

116. 125

117. 126

118. 127

119. 128

120. 129

121. 130

122. 131

123. 132

124. 133

125. 134

126. 135

127. 136

128. 137

129. 138

130. 139

131. 140

132. 141

133. 142

134. 143

135. 144

136. 145

137. 146

138. 147

139. 148

140. 149

141. 150

142. 151

143. 152

144. 153

145. 154

146. 155

147. 156

148. 157

149. 158

150. 159

151. 160

152. 161

153. 162

154. 163

155. 165

156. 166

157. 167

158. 168

159. 169

160. 170

161. 171

162. 172

163. 173

164. 174

165. 175

166. 176

167. 177

168. 178

169. 179

170. 180

171. 181

172. 182

173. 183

174. 184

175. 185

176. 186

177. 187

178. 188

179. 189

180. 190

181. 191

182. 192

183. 193

184. 194

185. 195

186. 196

187. 197

188. 198

189. 199

190. 200

191. 201

192. 202

193. 203

194. 204

195. 205

196. 206

197. 207

198. 208

199. 209

200. 210

201. 211

202. 212

203. 213

204. 214

205. 215

206. 216

207. 217

208. 218

209. 219

210. 220

211. 221

212. 222

213. 223

214. 224

215. 225

216. 226

217. 227

218. 228

219. 229

220. 230

221. 231

222. 232

223. 233