Cestovní ruch pod dohledem třetí říše

Ivan Jakubec, Jan Štemberk

Recenzovali: prof. PhDr. Jan Županič, Ph.D.

doc. PhDr. Lukáš Novotný, Ph.D.

Monografie vznikla v rámci realizace grantového projektu GAČR č. 16-07164S „Pod dohledem třetí říše. Cestovní ruch v letech 1939 až 1945“.

Vydala Univerzita Karlova

Nakladatelství Karolinum

Praha 2018

Redakce Dita Křišťanová

Obálka Jan Šerých

Konverze do formátů epub a mobi Stará škola

Vydání první

© Univerzita Karlova, 2018

© Ivan Jakubec, Jan Štemberk, 2018

ISBN 978-80-246-4172-0 (epub)

ISBN 978-80-246-4171-3 (mobi)

ISBN 978-80-246-4170-6 (pdf)

ISBN 978-80-246-4127-0

Obsah

1. Úvod

1. Bibliograficko-metodologická poznámka

2. Politika cestovního ruchu

1. Organizace cestovního ruchu v českém pohraničí

2. Organizace cestovního ruchu v protektorátu

1. Ústřední svaz pro cizinecký ruch

1. Hospodářské skupiny

2. Cizinecké svazy

3. Radost ze života

4. Ostatní instituce

3. Slovensko

3. Předpoklady účasti na cestovním ruchu

1. Volný čas

2. Židovské obyvatelstvo

3. Administrativní limity cestování za hranice

1. Právně-legislativní rovina

2. Devizové prostředky

4. Uzavřené oblasti

1. Pohraniční pásma

2. Vojenské oblasti

1. Brdy

5. Ochrana přírody a krajiny

6. Omezování cestovního ruchu

4. Ubytovací a stravovací služby

5. Doprava

1. Železniční doprava

2. Silniční doprava

1. Hromadná doprava

2. Individuální doprava

3. Jízdní kola

3. Ostatní doprava

4. Cestovní kanceláře

1. Čedok

6. Domácí cestovní ruch

1. Organizované rekreační pobyty

1. Rekreace dětí a mládeže

2. Heydrichův dovolenkový odkaz

2. Turistika

3. Organizační struktura

4. Tramping a camping

5. Letní byty

6. Lázně

7. Zahraniční cestovní ruch

1. Výjezdový cestovní ruch

1. Říše

2. Slovensko

3. Ostatní státy

2. Příjezdový cestovní ruch

1. Organizované pobyty dětí a mládeže

1. Letní tábory pro děti krajanů

2. Pobyty dětí a mládeže z říše

3. Propagace protektorátu v říši a zahraničí

1. Vějička budoucnosti cestovního ruchu v protektorátu v rámci říše

8. Závěr

9. Seznam zkratek

10. Prameny a literatura

11. Seznam vyobrazení

12. Summary

13. Jmenný rejstřík

14. Rejstřík institucí a správních oblastí

Úvod

Cestovní ruch a druhá světová válka, toto spojení na první pohled může znít nepředstavitelně. Cestování pro potěšení a zábavu, jak je cestovní ruch běžně vnímán, v době nejtragičtějšího konfliktu v dějinách lidstva. Ze zjednodušeného pohledu by se mohlo zdát, že cestovní ruch nelze v období války zkoumat, protože vlastně ani nebyl a nebyla na to vhodná doba. Při hlubším sledování zjistíme, že i v tomto „temném“ období cestovní ruch nezanikl a naopak se i v určitých formách dále rozvíjel. Podle názoru autorů je nutné tuto zjednodušenou představu revidovat, neboť nerespektuje život a potřeby lidských bytostí. O to se snaží předložená monografie. I v dobách zuřících bojů na všech frontách stále lidé žili své běžné životy více či méně zasažené válkou. Cestovní ruch (turismus) začal nabývat na významu jako společenský, ekonomický, politický i kulturní fenomén v meziválečném období v celé Evropě a Československo a Německo rozhodně nepředstavovaly nějakou výjimku. Jak uvádí přední německý historik cestovního ruchu Hasso Spode, „dovolená se stala průmyslově produkovaným spotřebním zbožím masové kultury“.[1]

Cestovní ruch je definován jako dočasná změna místa pobytu, která v domácím cestovním ruchu nepřekračuje šest měsíců a v mezinárodním cestovním ruchu jeden rok, která je dobrovolná a nesleduje výdělečné účely. Z této definice vyplývá, že předmětem zájmu nejsou cesty, které měly pracovní účel (cesty za prací do říše, nucené práce), a ani cesty, které nesplňovaly časový limit a chyběl též znak dobrovolnosti (deportace Židů do sběrných a koncentračních táborů).

Vyhlášení protektorátu Čechy a Morava se dotklo všech oblastí, cestovní ruch nevyjímaje. Martin Bormann, osobní tajemník Hitlerovy kanceláře, si zaznamenal dne 16. července 1941 Hitlerovy principy okupační politiky: ovládnout (beherrschen), spravovat (verwalten) a vykořisťovat (ausbeuten).[2] Protektorát byl Wolfgangem Benzem označen jako „vedlejší země Německé říše[3]“ s podobnou civilní správou jako Dánsko, Norsko, Nizozemsko, Generální gouvernement a komisariát Ostland či Ukraine.[4] Naopak Rakousko (vyjma Dolního Štýrska s šéfem civilní správy) bylo stejně jako Sudety formálně anektováno.[5] Systém říšských žup bývá označován za typ satrapie.[6]

Monografie svým zaměřením i názvem navazuje na výzkum dějin cestovního ruchu v meziválečném Československu,[7] z toho důvodu nebyli autoři nuceni vytvářet větší přesahy, aby zachytili kontext a trendy předchozího vývoje. Případného zájemce je tak možné na výsledky tohoto výzkumu odkázat. Vlastní jádro textu představuje oblast protektorátu[8] Čechy a Morava. Autoři však nechtěli rezignovat ani na oblasti vpředvečer druhé světové války oddělené (pohraniční oblasti českých zemí, Slovensko) a nebylo možné vynechat ani kontext říše[9]. Je sice pravdou, že díky tomuto obsahovému rozšíření poněkud nabobtnal i vlastní text, současně je však možno poukázat, že se podařilo vývoj cestovního ruchu v protektorátu představit nejen v širším kontextu, ale zasadit i do plánů říšských orgánů. Cestovní ruch, ačkoli patřil formálně do autonomních kompetencí protektorátu, byl říší nejen sledován, ale i usměrňován.

Při strukturování monografie autoři vycházeli ze základního koncepčního přístupu k cestovnímu ruchu. V rámci první kapitoly sledovali organizační strukturu, jak se projevovaly státoprávní změny na oblast cestovního ruchu, jakým způsobem organizační struktura platná v říši ovlivňovala protektorátní přístupy apod. V rámci této kapitoly po obecném nastínění situace v říši je postupně představena politika cestovního ruchu v odstoupeném pohraničí, kde se recepce říšské úpravy projevila nejdříve, v protektorátu a následně na Slovensku.

Druhá kapitola je věnována rozvoji předpokladů pro účast a rozvoj cestovního ruchu. Vedle klasického sledování nezbytné kategorie volného času a administrativní náročnosti bylo nutné přistoupit i k dalším tématům, která jsou specifická pro cestovní ruch v prostředí ovládaném nacistickou ideologií a pro válečnou dobu. V důsledku nacistické ideologie byly postupně z cestovního ruchu vyčleňovány určité skupiny obyvatelstva (zvl. Židé). Válečná doba si vynutila omezující opatření a zákazy návštěv určitých míst a celkovou snahu cestovní ruch omezit, aby příliš nezatěžoval řízené válečné hospodářství. Jistým doplňkem této kapitoly se stala část věnovaná ochraně přírody a krajiny, která se i ve válečné době stávala důležitou.

Následující dvě kapitoly se věnují základním službám, tedy stravování a dopravě. Pro cestovní ruch je důležitá infrastruktura v podobě dopravy a stravovacích a ubytovacích služeb. Fungující doprava představuje jednu ze základních podmínek rozvoje cestovního ruchu. V meziválečném období nabýval na významu automobilismus, který citelně konkuroval železnici. Vypuknutí druhé světové války v září 1939 mělo za následek zavedení přídělového systému pohonných hmot a povolení k jízdě, která měla zamezit používání automobilů k výletům. Jak však vyplývá z dobových motoristických časopisů, tento záměr se plně nepodařil, neboť před výletními restauracemi a na turistických místech stávaly i ve válečných letech automobily. Zájem státních drah o turisty také s vypuknutím války neochladl. Je zajímavé sledovat, jak se vyvíjela politika turistických slev, které zůstávaly v prvních letech zachovány. Omezení v železniční dopravě přicházejí až v roce 1941, přesto si po celou dobu války zachová relativně plnou provozuschopnost a přes nejrůznější zákazy a doporučení slouží potřebám turistů. Jízdní řád ovlivňovala situace na frontě, dostatek lokomotivního a vozového parku, uhlí a dalších provozních kapalin a sjízdnost tratí. Složitější situace a citelných zásahů se dočkala oblast stravovacích a ubytovacích služeb. Na jedné straně je možné zmínit provedení kategorizace, o které se po valnou část meziválečného období jen hovořilo. Na druhé straně zavedení přídělového systému a zvýšená evidence pohybu osob přinesly nemalé komplikace.

Cestovní ruch se rozpadá do dvou základních forem – mezinárodního a domácího cestovního ruchu, v rámci mezinárodního můžeme sledovat výjezdový a příjezdový cestovní ruch. Cestovní ruch je zkoumán ve sledovaném období z pohledu těchto forem, z nichž každá se ve sledovaném období vyvíjela odlišně.

Základem pro obyvatelstvo protektorátu se stal domácí cestovní ruch, kterému je věnována samostatná kapitola. Její struktura vychází z forem domácího cestovního ruchu a snaží se tyto formy v průběhu okupačních let sledovat. V rámci protektorátu se turistické destinace jednak neměnily (turistické oblasti ještě z meziválečného období přírodní a kulturní pamětihodnosti v okolí větších měst či vzdálenějších oblastí – hory, lesy, jeskyně, lázně), jednak nabývaly na významu z hlediska vlasteneckého, ať již „podporovaného“ či spontánního (lokality spojené s minulostí, poutní místa). Prosazoval se organizovaný cestovní ruch, zejména podniková dovolená do rekreačních objektů (Odkaz Reinharda Heydricha, Radost ze života). Současně se rozšiřoval počet míst a oblastí, které nebylo možné navštívit (Sedlčansko, Vyškovsko atd.).

Mezinárodní cestovní ruch je sledován primárně z pohledu protektorátu, vše za hranicí protektorátu mělo pro běžného českého turistu již podobu „zahraničí“, které nebylo volně dostupné. Výjezdový cestovní ruch byl sledován z pohledu českých občanů s přesahy k obyvatelům tzv. Sudet a Slovenska. Tento pohled umožnil jistou míru komparace, jak se z pohledu cestovního ruchu žilo jednotlivým obyvatelům někdejšího společného státu. Z dosavadních zjištění vyplývá, že sama okupace českých zemí sice výjezdový cestovní ruch výrazně omezila, ale nezastavila. Zdá se, že tou hlavní překážkou bylo teprve vypuknutí vlastní války, tedy německá expanze.

Válka také citelně ovlivnila příjezdový cestovní ruch. Již v meziválečném období byl československý cestovní ruch (zvláště český) v podstatné míře odkázán na německé a rakouské turisty. Události let 1938 a 1939 tuto závislost ještě dále podpořily. V souvislosti s vypuknutím války, která stále více nabývala celoevropský rámec, se proměňovala i struktura přijíždějících „turistů“. Zvýšil se podíl osob, které přijížděly z Německa sužovaného spojeneckým bombardováním do „klidu“ protektorátu (erweiterte Kinderlandverschickung, KLV).[10] Jednalo se zvláště o německé děti zejména z průmyslových center. Další skupinu představovali ranění němečtí vojáci, kteří přijížděli na rekonvalescenci a rodinní příslušníci říšských Němců, působích na území protektorátu. Pro tyto účely byly zabírány chaty a rekreační střediska různých spolků, ale také hotely či lázeňské domy.

Bibliograficko-metodologická poznámka

K výzkumu z hlediska cestovního ruchu lze přistupovat z několika rovin, resp. úhlů pohledu. Každý z těchto úhlů by si jistě zasluhoval pozornost. Tato problematika nebyla dosud v československé, české, ani zahraniční (německé) literatuře reflektována, případně jen z některých úhlů pohledu. Již zpracované problematice (např. erweiterte Kinderlandverschickung,[11] Kuratorium pro výchovu mládeže v Čechách a na Moravě[12], ozdravné pobyty v rámci Heydrichova odkazu[13]) jsme se věnovali jen okrajově s ohledem na kontext a její zpracování či z hlediska rozšíření dosavadních znalostí.

V práci jsme neopomněli legislativní rámec cestovního ruchu, tedy komplex počínaje výnosy A. Hitlera, publikovaných zákonů a říšských vládních nařízení, nařízení příslušných říšských ministerstev, přes nařízení říšského protektora a jeho úřadu, protektorátní legislativu, včetně směrnic, oběžníků a nařízení Ústředního svazu pro cizinecký ruch a jemu podléhajících hospodářských a odborných skupin a odborů konče.

Pro legislativní oblast nejen druhé republiky, ale i pro protektorát měl klíčový význam Zmocňovací zákon – Ústavný zákon zo dňa 15. decembra 1938 o zmocnení ku zmenám ústavnej listiny a ústavných zákonov republiky Česko-Slovenskej a o mimoriadnej moci nariaďovacej č. 330/1938 Sb. z. a n. Článek II. totiž umožňoval podstatné zásahy do hospodářské struktury v nejširším měřítku. Na tento zákon, resp. článek se odvolávala nařízení po celé období protektorátu, ačkoliv byl původně fixován na dva roky (č. II, odst. 1).

Z hlediska právně-legislativního pohledu administrativní limity v cestovním ruchu ovlivňovaly v rozhodující míře Hitlerovy osobní výnosy/nařízení s platností zákona, vládní nařízení, ministerské vyhlášky (Sbírka zákonů a nařízení), nařízení protektora (Verordnungsblatt des Reichsprotektors in Böhmen und Mähren/Věstník nařízení Reichsprotektora in Böhmen und Mähren opírající se často o říšské zákony a nařízení), v Úředním věstníku/listě publikované vyhlášky, směrnice, oběžníky, a to jak protektorátních ministrů a ministerstev, centrálních úřadů, tak jednotlivých korporátních ústředních svazů (zejména pro cestovní ruch) a hospodářských skupin (lázeňských a hostinských). Uvedené typy měly široký záběr, od omezení vydávání cestovních dokladů (pasů, víz, propustek – Durchlaßschein, propustek do válečných zón – Passierschein), přes limitaci délky a výběru dovolené na zotavenou pro jednotlivé pracovní a zaměstnanecké kategorie a možnosti využívat ten který typ dopravního prostředku, až ke stravovacím a ubytovacím kapacitám. Celkem bylo v období 1939–1945 vydáno několik set zákonů, nařízení a dalších typů pro uvedené oblasti.

Problematika historie cestovního ruchu se do zorného úhlu českých historiků dostala až v posledním desetiletí. Pozornosti se zatím těšilo zvláště meziválečné období[14] a v posledním roce i období po druhé světové válce[15]. Období druhé Česko-Slovenské republiky, existence protektorátu Čechy a Morava i vývoj v odstoupeném pohraničí (tzv. Sudetech) stálo dosud v pozadí badatelského zájmu. Tento stav může být dán do jisté míry i představou, že doba válečných příprav a samotné války cestování nepřála a společnost měla jiné zájmy a aktivity než volnočasové cestování. Z nemnohých příspěvků věnovaných cestovnímu ruchu v době okupace českých zemí je možno uvést Jana Štemberka[16] a Alžbětu Čornejovou[17]; administrativní náležitosti přeshraničního cestování jsou zachyceny v publikacích Jana Rychlíka[18] a Petra Karlíčka[19]; vývoj na Slovensku zachycuje Ján Orieška,[20] Jana Piteková[21] a v poslední době se mu věnuje i Miroslav Sabol.[22]

Ze zahraničních prací o nacistickém Německu zmiňme Kristin Semmens, jejíž práce postihuje oblast cestovního ruchu i za války,[23] či Susanne Appel[24], která zkoumá cestování v nacionálním socialismu. Kiran Klaus Patel a Sven Reichardt se věnovali sociálnímu inženýrství nacismu.[25] Naopak Oliver Lubrich[26] vydal zprávy cizinců o pohledu na nacistické Německo. Z německých prací věnovaných nacistické organizaci zaměřené na dovolenou a volný čas Kraft durch Freude uveďme alespoň Wolfharda Buchholze.[27] Andreas Reisne[28] pojednal přehledně vývoj cestovních dokumentů od středověku dodnes. Obecně k dějinám cestovního ruchu lze zmínit práci Rüdigera Hachtmanna.[29] Četnější jsou vzpomínky bývalých dětí a mládeže, odeslaných do „bezpečí“ protektorátu před spojeneckým bombardováním (Renate Bandur[30], Hans-Jürgen Teuteberg[31], Margarette Dörr[32]). K analýze protektorátu ze socioekonomického, kulturního a každodenního života přispěla řada autorů českých i zahraničních. Zmiňme alepoň Dagmar Magincovou,[33] Detlefa Brandese[34] a Volkera Mohna.[35]

S ohledem na současný stav zpracovanosti se autoři museli opřít o pramenný, zvláště archivní materiál. Zpracování uvedené problematiky naráží na zachovalost, dostupnost či roztříštěnost nepublikovaných archivních dokumentů. Z relevantního fondu Ústřední svaz pro cizinecký ruch v Čechách a na Moravě se zachoval jeden jediný karton. O mnoho lepší nebyla situace ani u dalších archivních fondů ústředních orgánů, které se dochovaly. Velká torzovitost je zřejmá v případě fondu Hospodářská skupina hostinských živností (NA Praha), stejně jako fondu Ministerstva lidové osvěty, do jehož kompetence od roku 1942 cestovní ruch patřil.

Fragmentovitost materiálů centrálních institucí a také snaha zachytit regionální specifika vývoje cestovního ruchu byla důvodem pro široký archivní výzkum provedený v regionech, který se zaměřoval na fondy regionálních správních institucí (měst, okresů), regionálních poboček Ústředního svazu pro cizinecký ruch, jeho Hospodářské skupiny hostinských živností, a na fondy odborů Klubu československých/českých turistů.

Další badatelskou výzvou bylo zpracování vývoje cestovního ruchu v odstoupeném pohraničí. Dílčí problém představovalo to, že v rámci nacistické říše bylo toto území rozděleno do čtyř celků. Největší část se stala součástí Sudetské župy (Reichsgau Sudetenland). Pro tuto oblast se jevil stěžejní výzkum v litoměřickém státním oblastním archivu, kde je zachován archivní fond sudetského zemského cizineckého svazu.[36] Ukázalo se však, že tento fond sestává pouze z fotoarchivu a spisový materiál zcela chybí. Další důležitý fond Říšské místodržitelství není zpracován. Výzkum tak bylo nutné doplnit o fondy úřadů vládních prezidentů (SOA Litoměřice, ZA Opava) a dále též o fondy nižších správních jednotek „landrátů“. Zde autoři vytipovali rozsáhleji zachované fondy v jednotlivých okresních archivech, do kterých podnikli několik sond. Touto metodou se podařilo zkompletovat téměř souvislou řadu oběžníků s pokyny a návody, které sudetský cizinecký svaz ve sledovaném období vydával.

Obdobný postup autoři zvolili i ve vztahu k dalším oblastem odstoupeného pohraničí. Vždy se jednalo o sondu do ústředního archivu dané země (Horní a Dolní Rakousy, Bavorsko), v nichž však nikde nebyl zachován samostatný fond příslušného zemského cizineckého svazu, doplněnou sondami do jednotlivých landrátů uložených v příslušných českých a moravských archivech (SOkA Klatovy, Český Krumlov, Jindřichův Hradec, Znojmo, Břeclav).

Situace na Slovensku byla mapována na základě pramenů uložených ve Slovenském národném archivu v Bratislavě.

Monografie využívá fondů uložených v Národním archivu v Praze[37], Moravského zemského archivu v Brně[38], státních oblastních archivů (Litoměřice, Praha, Třeboň, Zámrsk), státních okresních archivů (Benešov, České Budějovice, Český Krumlov, Děčín, Cheb, Jičín, Jindřichův Hradec, Karviná, Olomouc, Opava, Písek, Trutnov), Archivu bezpečnostních složek v Praze, Archivu hlavního města Prahy, Archivu Pražského hradu, Archivu města Brna, Archivu města Ústí nad Labem, Všeodborového archivu v Praze, dále fondů Spolkového archivu v Berlíně (NS 5-VI), Historického archivu turismu v Berlíně, Saského státního archivu v Drážďanech, Bavorského hlavního státního archivu v Mnichově, Rakouského státního archivu ve Vídni, Hornorakouského zemského archivu v Linci, Archivu města Linec, Dolnorakouského zemského archivu ve Sv. Hypolitu, Slovenského národného archivu v Bratislavě a dalších archivů, dobové odborné literatury a současné literatury vztahující se ke zkoumanému období.[39]

Kromě říšských institucí působících v protektorátu (Úřad říšského protektora, Německý státní tajemník u říšského protektora v Čechách a na Moravě, Německé státní ministerstvo pro Čechy a Moravu), byly využity fondy dalších ústředních institucí (Předsednictvo ministerské rady, Nejvyšší úřad cenový, protektorátní ministerstva), dále fondy vybraných organizací (Národní souručenství, Kuratorium pro výchovu mládeže v Čechách a na Moravě, Klub československých turistů, Československá obec turistická). V českých oblastních a okresních archivech jsme analyzovali činnost landrátů a oberlandrátů, spolků, případně jejich místních poboček, fondy hospodářských a odborných skupin a odborů v regionech. V zahraničních archivech jsme se soustředili na fondy říšských, státních a regionálních institucí v německých (Reichsprotektor in Böhmen und Mähren, Deutsche Arbeitsfront, říšská ministerstva), rakouských (Archiv der Republik, Fremdenverkehr) a slovenských (Snem Slovenskej republiky, Úrad predsedníctva vlády, ministerstva) ústředních archivech i archivech zemských. Volba archivů spočívala ve významu, tedy nadřazené funkci vůči protektorátu, stejně jako v oblastech sousedících s protektorátem. Uvedenými archivy a fondy se problematika cestovního ruchu nevyčerpala a bude možné v ní pokračovat. Výzkum tedy nekončí…

Předložená monografie vznikla v rámci projektu GAČR č. 16-07164S „Pod dohledem třetí říše. Cestovní ruch v letech 1939 až 1945“. Poděkování patří Grantové agentuře České republiky, vedení Filozofické fakulty Univerzity Karlovy v čele s děkanem doc. PhDr. Michalem Pullmannem, Ph.D., Mgr. Haně Sobotkové (FF UK), všem zaměstnancům navštívených archivů u nás i v zahraničí, stejně tak knihovnám a jejich zaměstnancům, jmenovitě dále Mgr. Davidu Hubenému, Ph.D. (Národní archiv), PhDr. Ľudovítu Hallonovi, DrSc., a PhDr. Miroslavu Sabolovi, PhD. (oba SAV Bratislava), Bc. Tereze Konečné za zprostředkování materiálů z Archivu Pražského hradu, Mgr. Janě Yasin, stejně jako oponentům doc. PhDr. Lukáši Novotnému, Ph.D. (ZČU FF), a prof. PhDr. Janu Županičovi, Ph.D. (FF UK). Současně děkujeme Nakladatelství Karolinum za vstřícnost.

1„Der Urlaub wurde ein industriell produziertes Konsumgut der Massenkultur.“ H. Spode, Wie die Deutschen „Reiseweltmeister“ wurden. Eine Einführung in die Tourismusgeschichte, Erfurt 2003, s. 129; k tomu týž, Arbeiterurlaub im Dritten Reich, in: C. Sachse – T. Siegel – H. Spode – W. Spohn, Angst, Belohnung, Zucht und Ordnung. Herrschaftsmechanismen im Nationalsozialismus, Opladen 1982, s. 274–328.

2W. Benz, Typologie der Herrschaftsformen in den Gebieten unter deutschem Einfluß, in: W. Benz – J. Houwink ten Cate – G. Otto, Die Bürokratie der Okkupation. Strukturen der Herrschaft und Verwaltung im besetzten Europa, Berlin 1998, s. 13.

3V citacích dokumentů autoři respektovali původní pravopis.

4W. Benz, Typologie, s. 19. Podobně označil protektorát H. Umbreit (Zur Organisation der Besatzungsherrschaft, in: J. Houwink ten Cate – G. Otto (edd.), Das organisierte Chaos. „Ämterdarwinismus" und „Gesinnungsethik". Determinanten nationalsozialisticher Besatzungsherrschaft, Berlin 1999, s. 19.

5W. Benz, Typologie, s. 15.

6H. U. Thamer, Monokratie – Polykratie. Historiographischer Überblick über eine kontroverse Debatte, in: J. Houwink ten Cate – G. Otto (edd.), Das organisierte Chaos, s. 33.

7J. Štemberk, Fenomén cestovního ruchu. Možnosti a limity cestovního ruchu v meziválečném Československu, Pelhřimov–Praha 2009.

8Píšeme s malým písmenem, pokud se nejedná o citát.

9Píšeme s malým písmenem, pokud se nejedná o citát.

10Srv. R. Šustrová, Pod ochranou protektorátu. Kinderlandverschickung v Čechách a na Moravě: politika, každodennost a paměť 1940–1945, Praha 2012; táž, Projekt Erweiterte Kinderlandverschickung v Protektorátu Čechy a Morava v letech 1940–1945, rig. práce, FF UK, Praha 2010; táž, Pro výcvik a ochranu německých dětí! Zřizování táborů KLV na území Protektorátu Čechy a Morava. STUDIE securitas imperii, 2014, sv. 24, čís. 1, s. 200–225; pro oblast Sudetské župy M. Veselý, Sudetská župa jako protiletecký kryt Říše 1939–1945?, Ústí nad Labem 2011; nejnověji F. W. Teuteberg – H. J. Teuteberg, Alltagsleben eines niedersächsichen Bauernsohnes vom späten Kaiserreich zur frühen Bundesrepublik, Cloppenberg 2014.

11R. Šustrová, Pod ochranou protektorátu; G. Kock, „Der Führer sorgt für unsere Kinder…“: Die Kinderlandverschickung im Zweiten Weltkrieg, Paderborn u. a. 1997.

12J. Špringl, Protektorátní vzor mladého člověka, Soudobé dějiny, 2004, roč. 11, č. 1–2, s. 154–177; týž, Kuratorium pro výchovu mládeže v Čechách a na Moravě, dipl. práce, FF UK, Praha 2003; P. Nezdařil, Propaganda a mládež za protektorátu: Kuratorium a strategie působení na mládež prostřednictvím časopisů, rig. práce, FF UK, Praha 2010.

13J. Pokorný, Dovolená s Heydrichem, Soudobé dějiny, 2013, roč. 21, č. 3, s. 364–381; A. Čornejová, Dovolená s poukazem; táž, Odborové rekreace v Československu v 50. a 60. letech 20. století, rig. práce, PedF UK, Praha 2001.

14GAČR 409/07/P463 „Limity a možnosti cestovního ruchu v meziválečném Československu“ (Jan Štemberk).

15GAČR 15-081082S „Malé a „velké“ dějiny českého/československého cestování a cestovního ruchu (1945–1989)“ (Pavel Mücke). P. Mücke, Cestování a cestovní ruch v Československu mezi lety 1945–1989 pohledem české historiografie soudobých dějin, Střed: časopis pro mezioborová studia střední Evropy 19. a 20. století / Centre. Journal for Interdisciplinary Studies of Central Europe in the 19th and 20th Centuries, 2013, roč. 5, č. 1, s. 103–128; týž, Šťastnou cestu …?! Proměny politik cestování a cestovního ruchu v Československu za časů studené války (1945–1989), Pelhřimov 2017; J. Štemberk, Pěšky, na lyžích, na kole, lodí či autem. K dějinám československé turistiky v letech 1945–1968, Pelhřimov 2017.

16J. Štemberk, Česká turistika jako možnost úniku před protektorátní realitou, in: J. Tauchen – K. Schelle (edd.), Období nesvobody, Ostrava 2014, s. 236–248.

17A. Čornejová, Dovolená s poukazem. Odborové rekreace v Československu 1948–1968, Praha 2014, IV. kapitola Malý exkurs od neblahé minulosti: Heydrichova rekreační akce, s. 57–61.

18J. Rychlík, Cestování do ciziny v Habsburské monarchii a v Československu: pasová, vízová a vystěhovalecká politika 1848–1989, Praha 2007; týž, Cestovní styk mezi Hodonínskem a Břeclavskem v letech 1938–1945, Malovaný kraj: národopisný a vlastivědný časopis Slovácka, 1988, roč. 24, č. 6, s. 4–5; týž, Cestovní styk mezi Slovenskem a Moravou v letech 1939–1945, Malovaný kraj: národopisný a vlastivědný časopis Slovácka, 1987, roč. 23, č. 1 (1987), s. 6–7; týž, Hraniční režim mezi Protektorátem Čechy a Morava a Slovenskem a proměny v moravsko-slovenském pohraničí v letech 1939–1945, in: V. Goněc – R. Holec (edd.), Viditeľná i skrytá… Česko(moravsko)-slovenská hranica v 20. storočí. Štúdie k česko-slovenským vzťahom a českým a slovenským dejinám. Česko-slovenská historická ročenka, Skalica–Bratislava 2014, s. 39–55.

19P. Karlíček, „Tvé cestování za Němkami do Říše je příliš průhledné a Tvůj výklad není vůbec podařený.“ Každodennost na česko-saské hranici v letech 1939–1949, in: I. Malý a kol., Společnost a kultura v Českých zemích 1939–1949, Praha 2013, s. 38–59.

20J. Orieška, Vývoj cestovného ruchu na Slovensku do roku 1945, Cestování včera a dnes / Tourism yesterday and today. Revue pro průvodce a pracovníky cestovního ruchu, 2007, roč. 4, č. 3, s. 129–143.

21J. Piteková, Príspevok ku skúmaniu vývoja cestovného ruchu na Slovensku do roku 1945, Banská Bystrica 1999.

22M. Sabol, Cestovný ruch v období Slovenského štátu (1939–1945), příspěvek na konferenci Sportování a cestování v Československu v letech 1938–1958, Praha Národní muzeum 21.–22. 10. 2014; M. Sabol, Revolúcia v priestorovej mobilite, in: Dva režimy jednej krajiny. Bratislava 2017, s. 159–173.

23K. Semmens, Seeing Hitler’s Germany. Tourism in the Third Reich, Basingstoke 2005.

24S. Appel, Reisen im Nationalsozialismus. Eine historische Untersuchung, Baden–Baden 1999.

25K. K. Patel – S. Reichardt, The Dark Side of Transnationalism Social Engineering and Nazism, Journal of Contemporary History, 2016, vol. 51, s. 3–21.

26O. Lubrich (ed.), Reisen ins Reich 1933–1945. Ausländische Autoren berichten aus Deutschland, München 2009.

27W. Buchholz, Die nationalsozialistische Gemeinschaft „Kraft durch Freude“. Freizeitgestaltung und Arbeiterschaft im Dritten Reich. Inaugural-Diss. Universität zu München 1976.

28A. Reisne, Der Passexpedient. Geschichte der Reisepässe und Ausweisdokumente – vom Mittelalter bis zum Personalausweis im Scheckkartenformat, Baden–Baden 2012.

29R. Hachtmann, Tourismus-Geschichte, Göttingen 2007.

30R. Bandur, Von Berlin in das Sudetenland. Meine KLV-Lagerzeit von 1944–1945. Dokumente und Berichte zur Erweiternten Kinderlandverschickung 1940–1945, Bochum 2006.

31F. W. Teuteberg – H. J. Teuteberg, Alltagsleben eines niedersächsischen Bauernsohnes vom späten Kaiserreich zur frühen Bundesrepublik, Cloppenberg 2014.

32M. Dörr, Wer die Zeit nicht miterlebt hat… Frauenerfahrungen im Zweiten Weltkrieg und in den Jahren danach. Bd. 3. Das Verhältnis zum Nationalsozialismus und zum Krieg, Frankfurt–New York 1998.

33D. Magincová (ed.), O protektorátu v sociokulturních souvislostech, Červený Kostelec 2011.

34D. Brandes, Die Tschechen unter deutschem Protektorat. Teil II., München–Wien 1975; týž, Češi pod německým protektorátem. Okupační politika, kolaborace a odboj 1939–1945, Praha 1999.

35V. Mohn, NS-Kulturpolitik im Protektorat Böhmen und Mähren. Konzepte, Praktiken, Reaktionen, Essen 2014.

36Státní oblastní archiv Litoměřice (dále jen SOA Litoměřice), f. Zemský svaz pro cizinecký ruch Sudety.

37Fondy: Předsednictvo ministerské rady (PMR), Ministerstvo průmyslu, obchodu a živností (MPOŽ), Ministerstvo hospodářství a práce (MHP), Úřad říšského protektora (ÚŘP), Ministerstvo zahraničních věcí – Výstřižkový archiv (MZV-VA).

38Fond Zemský prezident – správa z příkazu říše B 252.

39J. Rychlík, Cestování do ciziny v habsburské monarchii a v Československu: pasová, vízová a vystěhovalecká politika 1848–1989. Praha 2007; J. Štemberk, K organizaci a činnosti Ústředního svazu pro cizinecký ruch, in: J. Štemberk – M. Manová a kol. Historie a cestovní ruch – perspektivní a podnětné spojení: pocta profesoru Vratislavu Čapkovi k 85. narozeninám, Praha 2008, s. 277–290.

Politika cestovního ruchu

Oblast cestovního ruchu od svého formálního „zaknihování“ nepatřila nikdy komplexně pod jeden ústřední úřad či ministerstvo. Samostatně se agenda cestovního ruchu mezi ministerskými kompetencemi objevuje v Předlitavsku poprvé v roce 1908, kdy byla spojena s nově vzniklým ministerstvem veřejných prací. Již předtím se však o cestovní ruch dělila rakouská ministerstva obchodu a železnic. Po vzniku Československa byl nejprve vytvořen Cizinecký úřad podřízený přímo vládě, po jeho zrušení přešla agenda pod ministerstvo průmyslu, obchodu a živností (dále též ministerstvo obchodu) jako součást jeho III. sekce. Nicméně je nutné zmínit, že na poli cestovního ruchu ministerstvo obchodu spolupracovalo i s dalšími úřady (ministerstvo zahraničních věcí – vízové otázky, ministerstvo vnitra – pasy, ministerstvo veřejného zdravotnictví – lázeňství, ministerstvo železnic – železniční doprava, atd.).[40] Usnesením vlády ze dne 15. července 1927 s účinností od 1. září 1927 prostřednictvím presidiálního oběžníku č. 26 (výnos ministra obchodu čj. 5039/pres 1927) došlo k vydělení této oblasti z III. do IV. sekce jako oddělení F – oddělení pro péči o cizinecký, turistický a lázeňský ruch.[41] Úloha ministerstva obchodu byla spíše v koncepční rovině a na podpoře cestovního ruchu se podílelo převážně poskytováním podpor a financováním zahraniční turistické propagace.

Pro koncepční zakotvení politiky cestovního ruchu v období protektorátu se tak jako v jiných oblastech stala významnou situace v říši. Zákonem ze dne 23. června 1933 (RGBl. I, 1933, s. 393) byl zřízen Říšský výbor pro cestovní ruch (Reichsausschuss für Fremdenverkehr) jako vrcholná organizace mající pečovat o systematický rozvoj cestovního ruchu. Předsedou výboru se stal říšský ministr lidové osvěty a propagandy, proto byl cestovní ruch zařazen do působnosti tohoto resortu. Tato koncepce zřetelně prezentovala úlohu, která je cestovnímu ruchu v německém nacionálněsocialistickém státě přisouzena. Ekonomická úloha byla poněkud zatlačena do pozadí a do popředí se dostaly úkoly politické (propagandistické). Členy říšského výboru se stali zástupci dalších ministerstev, která byla na cestovním ruchu zainteresována, zástupci jednotlivých německých zemí, zástupce říšského sportovního komisaře, zástupce svazu lázní, hoteliérů a hostinských, dopravních společností a svazků územní samosprávy obcí významných pro cestovní ruch.

Přestože probíhala „organická“ výstavba německé ekonomiky již od roku 1934, teprve v listopadu 1938 byly jako odborná skupina v rámci Říšské skupiny obchod (Reichsgruppe Handel) uznány lázeňské provozy (Fachgruppe Badebetriebe), které zahrnovaly podnikatele a podniky (fyzické a právnické osoby) provozující živnostensky lázeňský provoz, včetně státních a komunálních podniků. Součástí této odborné skupiny se však nestala říční a přímořská letoviska.[42] Na jaře 1939 Říšská skupina obchod navrhla včlenění odborné skupiny lázeňské provozy do připravované Říšské skupiny cestovní ruch (Reichsgruppe Fremdenverkehr). Důvodem byl relativně „vlastní život“ bez dostatečného kontaktu s ostatním členěním obchodu.[43]

Teprve s odstupem byl zdůrazněn hospodářský význam cestovního ruchu v německém hospodářství. K tomu došlo jeho zařazením jako sedmé samostatné hospodářské skupiny (průmyslu, bank, obchodu, řemesla, pojištění a energie). Do čela hospodářské skupiny byl postaven státní tajemník ministerstva lidové osvěty a propagandy dr. Hermann Esser.[44] Samostatná Říšská skupina cestovní ruch byla zřízena teprve podle Pátého nařízení o organické výstavbě ze dne 4. dubna 1939.[45] Tvořily ji Hospodářská skupina hostinských a hotelových živností (Wirtschaftsgruppe Gaststätten und Beherbergungsgewerbe) a Odborná skupina lázeňské provozy (Fachgruppe Badebetriebe).[46] O případném začlenění dalších skupin (cestovní kanceláře /Reisebüros/, garáže /Garages/) nebylo rozhodnuto. Tato hospodářská organizace měla za úkol ekonomické řízení svěřeného odvětví a jeho řízení v souladu se zájmy německého hospodářství. O zapojení cestovních kanceláří do rámce dopravní hospodářské skupiny bylo jednáno na osmém zasedání Říšského výboru pro cestovní ruch v květnu 1939 v karlovarském hotelu Pupp, kde bylo poukázáno na to, že zájmy cestovních kanceláří jsou více spojeny s dopravou, kterou pro svou činnost potřebují, než s oblastí ubytovacích a stravovacích služeb. Současně však bylo zmíněno, že by v budoucnu mohly cestovní kanceláře vytvořit samostatnou hospodářskou skupinu.[47]

S ohledem na vznik samostatné hospodářské skupiny i „zrychlený“ („fortschreitenden“) vývoj na poli cestovního ruchu od roku 1933 měl být v souladu s výnosem říšského ministra lidové osvěty a propagandy J. Goebbelse ze dne 17. srpna 1939 vytvořen nový zákon o úkolech a činnosti Říšského výboru pro cestovní ruch.[48] Po vypuknutí války však byly práce na novém znění zákona zastaveny.[49]

Podniky činné ve vymezené oblasti se musely stát členy hospodářské skupiny. Původně povinnému členství nepodléhala malá ubytovací zařízení do čtyř pokojů či šesti lůžek. Tato výjimka však byla od 1. prosince 1941 s ohledem na přísnější řízení podniků zrušena. Z těchto malých podniků byla vytvořena zvláštní Odborná skupina ubytování v soukromí (Fachgruppe Privatbeherberger).[50]

O tom, že se H. Esser snažil promýšlet budoucí organizaci cestovního ruchu, svědčí jeho sedmnáctistránkový dokument „Výstavba říšské skupiny cestovní ruch“ („Ausbau der Reichsgruppe Fremdenverkehr“), který se do Kanceláře NSDAP dostal v červnu 1941. V něm konstatoval, že politické události a především válka zastavily další výstavbu cestovního ruchu. Nicméně plánoval do této říšské skupiny začlenit celou plejádu provozů, podílejících se na cestovním ruchu. Jednalo se o velmi komplexní pojetí. Výsledkem této úvahy byla složitá struktura říšské skupiny cestovní ruch, obsahující čtyři hospodářské skupiny a dvě samostatné odborné skupiny. Hospodářská skupina hostinských a hotelových živností (Wirtschaftsgruppe Gaststätte- u. Beherbergungsgewerbe) by obsahovala odborné skupiny (Schankgewerbe, Beherbergungsgewerbe a Fachabteilung Gemeischaftsverpfleger); do hospodářské skupiny cestovní živnosti (Reisegewerbe) by patřily dvě odborné skupiny zprostředkování cestování (Reisevermittlung) a živnosti spacích a jídelních vozů (Schlaf- u. Speisewagenbetriebe); hospodářská skupina lázeňství (Bäderwirtschaft) by obsahovala tři odborné skupiny: léčebné a lázeňské živnosti (Heilbade- u. Kurbetriebe), lázeňské provozy (Badebetriebe) a sportoviště (Sportstätten); hospodářskou skupinu zábavní živnosti (Vergnügungsgewerbe) by tvořily dvě odborné skupiny: zábavní živnosti (Vergnügungsbetriebe) a zábavní podnikatelé (Schausteller); samostatné odborné skupiny by byly sanatoria (Sanatorien) s odbornými podskupinami: dětské domovy (Kinderheime) a garáže a čerpací stanice (Garagen- und Tankstellen).[51]

H. Esser ve svých úvahách pokračoval bez ohledu na reálnost jejich uplatnění. Na počátku roku 1942 předložil další materiál o výstavbě Hospodářské skupiny cestovní ruch. Tento se týkal zřizování oddělení cizineckého ruchu v hospodářských komorách. Pod vedoucího takového oddělení by spadali okresní vedoucí pro hostinské a hotelové živnosti, lázeňství, živnosti cestovního ruchu a zábavní živnosti (Bezirksleiter für Gaststättengewerbe, Beherbergungsgewerbe, Bäderwirtschaft, Reisegewerbe und Vergnügungsgewerbe).[52]

Rozvíjel tedy svůj koncept širokého pojetí cizineckého ruchu ve struktuře nacistického hospodářství. Esserova vytrvalost mu přinesla úspěch. Od května 1942 byla v říšské skupině kromě dvou hospodářských skupin hostinství a hotelnictví samostatně vyčleněna Odborná skupina veřejného stravování (Gemeinschaftsverpfleger).[53]

Organizační vývoj neustával ani v dalších válečných letech. Podle nařízení říšského ministra hospodářství ze dne 4. května 1942 patřily do říšské skupiny cestovního ruchu dvě hospodářské skupiny, a to skupina hotelových živností (Beherbergerungsgewerbe) a skupina hostinských živností (Gaststättengewerbe). Nově byla jako samostatná odborná skupina vyčleněna skupina veřejného stravování (Gemeinschaftsverpflege).[54] Říšskou skupinu cestovní ruch tvořily nyní dvě hospodářské skupiny: hotelových živností (Beherbergungsgewerbe) společně s odbornými skupinami hostince, hotely, turistické objekty a ubytování v soukromí (Hotels[55], Gasthöfe, Fremdenheime a Privatbeherberger) a hostinské živnosti (Gaststättengewerbe) s odbornými skupinami výčepní živnosti, majitelé sálů, nádražní hostinští, majitelé kaváren, pivnice a zmrzlinárny a nájemci kantýn wehrmachtu, policie a Říšské pracovní služby (Reichsarbeitsdienst – RAD) a odborné oddělení sportoviště (Schankgewerbe, Saalbesitzer, Bahnhofswirte, Kaffehausbesitzer, Trinkhallen u. Speiseeiswirtschaften u. Kantinenpächter der Wehrmacht, der Polizei und des RAD, Sportstätten) a samostatná Odborná skupina stravování (Gemeinschaftsverpfleger) s odbornými odděleními: podnikové kuchyně, družinové kantýny, provozy pro zabezpečení vzdáleného stravování a táborové a stavební kantýny (Werkküchen, Gefolgschaftskantinen, Fernverpflegungsbetriebe, Lager- und Baukantinen). Samostatně existovala Odborná skupina lázeňské provozy (Fachgruppe Badebetriebe).[56] Mezi uváděnými důvody byla zdůrazňována lepší organizace a komunikace mezi obory, které mají k sobě z hlediska pracovní činnosti blíže, jež pomůže lépe plnit nynější úkoly.[57] Podle vyjádření ministerského rady dr. Hessela byla reorganizace nutná, neboť říšská skupina musela přijmout strukturu odpovídající jejím cílům (tedy nárokové oblasti) a zabezpečení rozvoje a splnění válečných nároků.[58] Organizační bilance říšské skupiny cestovní ruch tedy nakonec představovala dvě hospodářské skupiny s odbornými skupinami (odbornými odděleními) a dvě samostatné odborné skupiny (s odbornými odděleními).

V říši byl kromě uvedené povinné stavovské samostatné organizace říšské skupiny cestovní ruch zřízen Říšský cizinecký svaz veřejnoprávní korporace říše (Reichsfremdenverkehrsverband öffentlich-rechtliche Körperschaft des Reiches).[59] Zákon o Říšském cizineckém svazu z 26. března 1936 (RGBl. I, 1936, s. 271) s konečnou platností postavil tento svaz pod dohled speciálně vytvořeného oddělení cizineckého ruchu (Fremdenverkehr) v říšském ministerstvu pro lidovou osvětu a propagandu. Do čela byl povolán opět bývalý bavorský ministr hospodářství H. Esser a současně sekretář tohoto říšského ministerstva. Říšský cizinecký svaz sdružoval v roce 1938 celkem 24 zemských cizineckých svazů organizovaných podle říšských žup nacistické strany (NSDAP). Zemské cizinecké svazy sdružovaly tzv. cizinecké obce (Fremdenverkehrsgemeinde) a další korporace zainteresované na cestovním ruchu.[60] Do roku 1942 se počet zemských cizineckých svazů v říši zvýšil na 33, stoupl také počet tzv. cizineckých obcí na cca 8000, což představovalo asi desetinu všech měst a obcí v říši.[61] K Říšskému cizineckému svazu byla přidružena i Centrála říšských drah pro německý cestovní ruch (Reichsbahnzentrale für den Deutschen Reiseverkehr), jejímž hlavním cílem byla propagace, zejména v zahraničí. Ta byla také podřízena Goebbelsově ministerstvu.[62] V osobě Hermanna Essera[63] se tak propojovala činnost obou organizací. Na rozdíl od Říšského výboru pro cestovní ruch, který byl ve své podstatě státním úřadem, byl Říšský cizinecký svaz sdružením zájemců (obcí, svazů) na cestovním ruchu.

Říšskýcizinecký svaz podobně jako cizinecké svazy v protektorátu byl pověřen propagační a informační službou, ale se zaměřením na domácí cestovní ruch. Centrála říšských drah pro německý cestovní ruch vydávala značné množství materiálu informačního a propagačního charakteru převážně pro použití v zahraničí. Organizace cestovního ruchu v říši tak byla dvoukolejnou s personální unií (říšské skupiny cestovního ruchu a říšské drážní centrály) ve vedení, což garantovalo spolupráci. Říšský cizinecký svaz byl tedy říšskou korporací veřejnoprávní s podřízenými zemskými svazy, vlastně cizineckými spolky podle občanského práva. Základ tvořily tzv. cizinecké obce. Cizineckými obcemi se místa stávala při splnění objektivně daného kritéria počtu „cizineckých“ přenocování, pokud množství noclehů turistů pravidelně překračovalo čtvrtinu počtu stálých obyvatel (rezidentů), a dále místa se „značným výletním ruchem“ („erheblichem Ausflugverkehr“). Důvod či motiv přenocování nehrál žádnou roli, proto se cizineckými obcemi stávala i průmyslová centra Porúří s ryze obchodními motivy přenocování. Setkáváme se i s nesouhlasnými stanovisky obcí, které sice podmínky splňovaly, ale nechtěly být z nejrůznějších důvodů mezi oficiálními letovisky evidovány, pokud však splnily objektivní kritérium, nemohly být vyřazeny.[64]

Součástí zákona bylo i vymezení požadavků na užívání specifických označení v cestovním ruchu (lázně, letovisko apod.). Došlo tak k rozdělení turistických míst do deseti kategorií[65] s vymezenými požadavky, které musela splňovat. O zařazení rozhodovaly zemské cizinecké svazy. U označení lázně musel být prokázán léčebný zdroj (minerální, specifické klima apod.). U ostatních bylo sledováno zvláště vybavení místa, nabízené služby, hygienická situace apod.[66]

Dobové prameny nikterak neskrývaly politický a ideologický podtext cestovního ruchu v „nové“ společnosti. Cestovní ruch dostával „v rámci nár. socialistické ideologie zvláštní poslání politické [zvýrazněno v originále – pozn. aut.]“.[67] Proto byl jmenován státním sekretářem pro cestovní ruch jeden z nejbližších soukmenovců A. Hitlera dr. Hermann Esser.

V roce 1936 H. Esser v článku „Cizinecký ruch jako prostředek politiky“ („Der Fremdenverkehr als Mittel der Politik“) psal o tom, že „byla poznána skutečnost, že i cizinecký ruch představuje prostředek politiky k dosažení určitého cíle“.[68] Hlavním cílem se stalo zotavení lidu, udržení zdraví národa a sil k další práci.

Esser byl přesvědčen, že cestovní ruch v nacionálněsocialistickém Německu má nejen hospodářský, ale především politický význam, zlepšovat a zušlechťovat lidi, kde výsledkem je zdravý národ a zdraví vojáci. Tomu mělo napomáhat heslo Říšského cizineckého svazu „Cestuj po Velkoněmecku, zemi míru a radosti!“ („Reist nach Großdeutschland, dem Lande des Friedens und der Freude!“).[69]

V dokumentu „Cestovní ruch v Bavorsku před a po převratu“ („Der Fremdenverkehr in Bayern vor und nach dem Umbruch“) z fondu bavorského ministerstva průmyslu, obchodu a živností, který se zabýval vývojem v období 1933–1936, byla vyslovena zajímavá myšlenka ohledně cestovního ruchu a jeho významu. „Německý cestovní ruch musí být užitečným nástrojem vlády k zesílení zdraví lidu a tím i německé brannosti, k stále intimnějšímu splynutí Němců mezi sebou a tím k zajištění německé jednoty, k porozumění národů mezi sebou a tím k zajištění míru.“[70] Nejpozoruhodnější je z citátu právě myšlenka „splynutí“ či „roztavení“ Němců (doslova „Verschmelzung“). Vztah cestovního ruchu k porozumění mezi národy a k míru se v praxi projevoval velmi osobitě, zejména v omezování přidělování valut pro německé příslušníky do západočeských lázní, stejně jako nátlak na Rakousko prostřednictvím zvláštní dávky ve výši 1000 marek pro cestující do Rakouska v období 1933–1936.

Dne 29. března 1938 psal říšský a pruský ministr vnitra Wilhelm Frick říšskému ministrovi a šéfovi říšské kanceláře Hansi Heinrichu Lammersovi ohledně zřízení úřadu říšského komisaře pro cizinecký ruch v říšském ministerstvu lidové osvěty a propagandy své obavy, které se týkaly ministra mimo službu Hermanna Essera. Věcně neviděl pro takovou funkci důvod.[71] Návrh odmítly také ministerstvo zahraničí (Auswärtiges Amt) a ministerstvo financí. Je zřejmé, že panovaly obavy z přílišné koncentrace „moci“ v oblasti cestovního ruchu v rukách H. Essera.[72] Nicméně tyto úvahy neměly nakonec vliv na Esserovo působení na ministerstvu lidové osvěty a propagandy. V roce 1938 uveřejnil časopis Der Fremdenverkehr Esserův článek „Jedna říše – jeden cestovní ruch“ („Ein Reich – Ein Fremdenverkehr“).[73] Podle výnosu vůdce ze dne 27. ledna 1939 se stal státní ministr mimo službu Hermann Esser státním tajemníkem (Staatssekretär) v říšském ministerstvu lidové osvěty a propagandy s funkcí vedoucí cestovního ruchu (Leiter des Fremdenverkehrs) a prezident Říšského cizineckého svazu. V ministerstvu lidové osvěty a propagandy bylo zřízeno nové oddělení XII – cizinecký ruch, jehož vedoucím se stal Dr. Mahlo.[74] Podle výnosu říšského ministra hospodářství ze dne 30. května 1939 vznikala oddělení cizineckého ruchu u hospodářských komor (Abt. Fremdenverkehr Wirtschaftskammer), např. u hospodářské komory v Sasku a v Sudetské župě.[75] Podle zprávy hlavního vedoucího (Hauptgeschäftsführer) říšské skupiny cestovní ruch ze srpna 1942 byla u hospodářských komor Alpy (Alpenland), Korutany (Kärnten), Gdaňsko-Západní Prusy (Danzig-Westpreussen) a Povartí (Wartheland) zřízena oddělení cestovního ruchu. V ostatních okresech hospodářských komor (Wirtschaftskammerberzirken) byly zabezpečeny činnosti oddělení cestovního ruchu dosavadními pododděleními (Unterabteilungen) hostinských a hotelových živností (Gaststätten- und Beherbergungsgewerbe).[76]

V souvislosti s nařízením ze 7. září 1942 (čj. W.O.S. 18199/42) o Říšské skupině cestovní ruch a župní hospodářské komoře (Gauwirtschaftskammer) se obrátil 23. září 1942 H. Esser na říšského ministra financí. V dopise zdůraznil, že oddělení cestovního ruchu při všech župních hospodářských komorách zabezpečuje „veškeré hospodářské úlohy cizineckého ruchu“.[77] Žádal ministra, aby umožnil Říšské skupině cestovní ruch, aby mohla zřizovat vlastní oddělení v župách a okresech (Kreise).[78] Důvodem byla skutečnost, že při zřizování oddělení župními hospodářskými komorami nebude posílen politický vliv, ale věcný.

Esserovým nadřízeným se stal, s ohledem na organizaci cestovního ruchu, Josef Goebbels. Ze záznamů v Goebbelsových denících můžeme sledovat, že jejich vzájemný vztah nebyl přátelský. Goebbels rozhodně nebyl přesvědčen o Esserových kvalitách. Na Essera pohlížel spíše spatra a považoval ho za lenocha, který se vyhýbá práci, tu a tam uspořádá nějakou recepci a myslí si, že tím jeho práce končí. Ze záznamů je též patrné, že vůdce se za Essera měl tendenci stavět a jeho nečinnost spíše omlouval, i poznámkami o zhoršeném zdravotním stavu.[79] Goebbelse ani podpora vůdce nepřesvědčila a podle svého záznamu Esserovi do očí řekl, že „odvolávání se na Vůdce mi už neimponuje“.[80]

Dr. Alfred Ringer, výkonný ředitel Říšské skupiny cestovní ruch, napsal v roce 1939 o významu této skupiny pro hospodářství a společnost a o úloze dr. H. Essera. V úvodu bylo konstatováno, že se hospodářství stalo oblastí politiky a cestovní ruch hospodářskou odbornou oblastí. Dokonce vyvodil, že „to ukazuje na vzrůstající splývání politických, hospodářských a kulturních momentů v životě“.[81] Vyzvedl zásluhu H. Essera o cestovní ruch, v letech 1933–1936 zástupce a výkonného prezidenta Říšského výboru pro cestovní ruch. Jeho činnost položila základy pro zřízení Říšského cizineckého svazu v březnu 1936 na veřejnoprávním principu a od 1. dubna 1939 sedmé Říšské skupiny cestovní ruch. Cestovní ruch neměl být prostým součtem host, hostinec, cestovní kancelář, dopravní prostředek. Smyslem německého cizineckého ruchu bylo mj. udržet a podporovat tvořivé síly zdraví a radost ze života německého národa, pečovat o jeho výkony a zvyšovat je.[82]

Na konci roku 1940 se veřejně objevily náznaky tenzí v přístupu k cestovnímu ruchu za války. Na sjezdu Říšského cizineckého svazu na počátku prosince 1940 ve Vídni se H. Esser vyslovil nebývale jasně, že se „nejen podařilo zabránit, aby naše organizace za války byla rozbita, což bylo plánováno z několika stran, kteří věřili, že je možné ve válce dosáhnout, čeho nebylo dosaženo v míru“.[83] Po vypuknutí války cestovní ruch rozšířil okruh úkolů. Nově mezi ně patřil kontakt mezi frontou a vlastí, péče o vojenské dovolence a kulturní péče o vojenské poškozence.[84] Během války se objevilo i doplňující označení významu dovolené na zotavenou nejen jako „sociálního práva“, ale dokonce jako „národní povinnost“.[85]

Je potřebné zmínit, že H. Esserovi nebylo československé prostředí neznámé. Ihned po německé okupaci československého pohraničí „lobboval“ u Konrada Henleina, že Karlovy Vary a Mariánské Lázně musí být rozšířeny na velké lázně pro potřeby německé organizace Radostí k síle (Kraft durch Freude – KdF).[86] Konrad Henlein však o tom jednal s Hermannem Göringem, který nechtěl nic slyšet o KdF. „Lázně jsou údajně pro něj jen vítaný zdroj deviz a nepomýšlel na to, aby je jako světové lázně ztratil.“[87] Nacionálněsocialistické společenství Radostí k síle bylo jako Úřad Německé pracovní fronty (Amt der Deutschen Arbeitsfront) příslušné organizaci pro trávení volného času. KdF podléhaly další úřady: krásy práce (Amt der Schönheit der Arbeit), volného času (Feierabend), cestování (Reisen), turistiky (Wandern) a dovolené (Urlaub).

O zájmu říše o českomoravský (protektorátní) prostor svědčí též relativně brzká návštěva H. Essera v Praze.[88] Přijel se svým týmem do Prahy již 10. května 1939 údajně na přání hospodářských míst protektorátu směřujících k oživení cestovního ruchu. První cesta byla plánována již na duben, ale s ohledem na jednání v Berlíně musela být odložena. Ubytován byl v prestižním pražském hotelu Alcron. Společně s Esserem přijel též vedoucí Hospodářské skupiny hostinských a hotelových živností Fritz Dreesen, kterého doprovázeli Fritz Gabler a Richard Mentberger, vedoucí odborných skupin Hospodářské skupiny hostinských a hotelových živností, a Alfred Ringer, vedoucí tajemník Říšského svazu pro cestovní ruch. Cílem bylo jednání s českými hoteliéry a pracovníky v oblasti cestovního ruchu o zapojení protektorátu do cestovního ruchu říše. Zájem o schůzku byl i z české strany, neboť bylo patrné, že s ohledem na mezinárodní situaci budou zahraniční návštěvníci téměř výhradně přijíždět právě z říše.[89] Na recepci v Obecním domě H. Esser promluvil o spolupráci mezi říší a protektorátem v oblasti cestovního ruchu a před letní sezónou 1939 zdůraznil potřebu vzájemného poznávání, tedy cest Němců do protektorátu a Čechů do Německa.[90] „Přijel jsem jako první ministr Říše do Prahy, jelikož péče o cestovní ruch spadá do mého resortu, abych zde položil základy k vzájemnosti na tomto poli jako jedné z otázek, která musí dospět k společnému řešení.“ A pokračoval: „Pracujeme k tomu, aby se cestovní ruch mezi Říší a Protektorátem mohl volněji rozvinout, aby obtíže, které zde jsou, byly odstraněny a aby byl umožněn co nejdříve takový rozvoj cestovního ruchu, který by vyhověl všem na této otázce zúčastněným a hlavně také místům hospodářským. […] Devisové hranice v cestovním ruchu mezi starou Říší a Protektorátem budou zachovány. Úlevy budou sjednány již pro letní cestovní ruch. […] USA a Velká Británie cestovní ruch do Protektorátu ,dusí‘, zejména propagandou. […] Jsem přesvědčen, že nezůstanu jediným turistou, který se přesvědčil o kráse Prahy, a jsem si jist, že ze staré Říše přijedou tisíce, aby krásy tohoto města seznaly se mnou.“[91] Tato myšlenka však měla ke svému naplnění velmi daleko, a jak se ukazovalo, turistický proud (na rozdíl od jiných cest) bude veskrze jednosměrný – do protektorátu.

V souvislosti s Esserovou návštěvou v Praze uspořádal Ústřední svaz zemských jednot a společenstev hostinských slavnostní recepci a schůzi v Obecním domě. Německou hoteliérskou a hostinskou sekci v protektorátu zastupoval brněnský restauratér Franz Grimm (předseda spolku německých hostinských Deutsche Gastgewerbliche Vereinigung für Böhmen und Mähren včleněného později do Hospodářské skupiny hostinských živností). Předsedající Jaroslav Brandejs připomněl hospodářský a kulturní význam cestovního ruchu mezi říší a protektorátem, vyslovil se pro usnadnění přechodu hranice, využití říšských i protektorátních informačních a propagačních kanceláří domácích i zahraničních, vzájemnou spolupráci, úpravu vlakového, leteckého i silničního spojení, možnost praxe pro hotelový a hostinský dorost v říši a v cizině.[92]

O významu návštěvy svědčí, že dr. Esser byl přijat říšským protektorem, státním prezidentem Emilem Háchou, protektorátním ministrem obchodu, průmyslu a živností dr. Vlastimilem Šádkem a primátorem dr. Otakarem Klapkou.

Zajímavá byla myšlenka předsedajícího J. Brandejse, že „mnozí občané protektorátu mají hotelové a restaurační podniky v sudetském území, bylo by pro rozvoj cestovního ruchu vhodné zajistit těmto podnikatelům nerušený provoz jejich živnosti“.[93] Obsáhlejší zprávu přinesly noviny Der neue Tag[94], šlo o stať pod názvem „Cestovní úlevy v dohledu“ („Reiseerleichterungen in Sicht“), včetně krátké Esserovy biografie. Obdobně byla vylíčena návštěva v dalších denících.[95] Ještě minimálně jednou došlo ke kontaktu mezi protektorátními představiteli cestovního ruchu a ministrem Esserem. Dne 24. července 1941 byli zástupci Ústředního svazu pro cizinecký ruch přijati H. Esserem v Mnichově a opět se setkání neslo v celkem přátelském duchu, kdy Esser nešetřil velmi pozitivními výhledy na rozvoj cestovního ruchu po vítězné válce.[96]

Prezident Říšského cizineckého svazu H. Esser psal dne 18. března 1940 ohledně organizace cizineckého ruchu říšskému místodržícímu ve Vídni (Reichsstatthalter in Wien), že se od října 1939 zkoumalo, v jakém rozsahu může Říšský cizinecký svaz a v něm soustředěné zemské cizinecké svazy (Landesfremdenverkehrsverbände) přispět k válečnému hospodářství. Nařídil z vlastního rozhodnutí „nejostřejší“ úsporná opatření („allerschärfste“). Hospodářské plány Říšského cizineckého svazu, zemských cizineckých svazů a Říšského úřadu pro německé lázeňství (Reichsanstalt für das deutsche Bäderwesen) pro rok 1940 byly v průměru o 47 % nižší oproti předcházejícímu roku, což svědčí o poklesu v souvislosti s válečnými opatřeními.[97]

Esser opakovaně zdůrazňoval, že organizace cestovního ruchu musí být zachována i během války. Zcela neočekávaně se objevil 26. února 1940 návrh nařízení Generálního zplnomocněnce pro říšskou správu (Generalbevolmächtigste für die Reichsverwaltung) Martina Bormanna, které by rušilo zemské cizinecké svazy, jimž bylo vytýkáno, že stále propagují cestování pro zábavu. Podle návrhu měla být vzhledem k válečným poměrům a omezení dopravy pozastavena organizace cestovního ruchu a přenesena jako vedlejší činnost na úřady vnitřní správy. Návrh se odvolával na dopis ministerského předsedy generála polního maršála H. Göringa z 10. ledna 1940, že musí být uděláno vše, aby bylo zamezeno podnětům k silnějšímu cestovnímu ruchu, zvláště v oblasti propagace, s ohledem na obtíže v dopravě. Další práce zemských cizineckých svazů měla být nadále nutně bezpředmětnou (gegenstandslos). Zemské cizinecké svazy údajně ztratily své opodstatnění a musí být neprodleně rozpuštěny, případně jejich činnost přenesena na samosprávu říšských žup a pruských provincií, v ostatních zemích na zemské vlády. V tomto směru již bylo připraveno nařízení, které mělo zemské svazy zrušit. Esser se s plánem odmítal smířit a opřel se o předchozí souhlas vůdce ke svému mínění, že „organizace cestovního ruchu musí zůstat připravena pro budoucí mír“.[98] Převzal iniciativu a zaútočil na ministerstvo dopravy, že jen nezvládlo zimní sezónu. Chyba tak nebyla v cestovním ruchu jako takovém, ale ve špatné činnosti jednoho úřadu.[99] Následně Martin Bormann psal 4. března 1940 říšskému ministrovi vnitra dr. Wilhelmu Frickovi, že ho pověřil vůdce, aby sdělil, že nesouhlasí s tím, že zemské cizinecké svazy ztratily své opodstatnění a odmítl převzetí jejich úlohy vnitřní správou, resp. samosprávou v župách a provinciích a nepřeje si další rozpracování této oblasti, jak bylo plánováno zmíněným dopisem z 26. února 1940.[100] Cestovní ruch měl podle vůdcova názoru plnit své úkoly i ve válečné době, a ne se jen připravovat na mírovou dobu, neboť i ve válce bylo potřebné zajistit provoz zařízení pro léčení vojáků či regeneraci pracovních sil. Vůdce se měl jednoznačně vyjádřit, že „nezamýšlí vést dlouhou, nýbrž krátkou válku“.[101] Není se co divit, H. Esser, starý přítel Hitlera a spoluzakládající člen NSDP, musel mít na něho vliv. Z ekonomického důvodu je sice možné chápat snahy po úsporách i ve vnitřní správě říše, na druhé straně likvidace již zaběhnuté organizace by po válce nutně znamenala její znovuvybudování, a tedy i větší náklady. H. Esser si tak mohl oddychnout, že se mu podařilo odrazit útok a začít další práce, které se ubíraly nejen plánováním poválečného rozvoje cestovního ruchu, ale i jeho řízením v době války.

Říšský ministr hospodářství Walter Funk v dopise z 6. srpna 1943 adresovaném H. Esserovi sděloval, že župní hospodářské komory mají na starosti hospodářství svého obvodu. Současně nebrání říšským, hospodářským a odborným skupinám v činnosti. V případě jednotlivých obtíží v působnosti mezi linií cizineckých svazů a komorními organizacemi byl ministr připraven je řešit.[102]

Ve válečné době se proměňovaly úkoly cestovního ruchu. Nově se musel zaměřovat na stále rostoucí počty raněných frontových vojáků a na osoby z míst ohrožených spojeneckým bombardováním. H. Esser navštívil 10. dubna 1942 Innsbruck, aby s župním vedoucím (Gauleiterem) a místodržícím Franzem Hoferem vytvořili ubytovací a léčebné podmínky pro raněné vojáky, frontové dovolence, zaměstnance zbrojních podniků a další, kdo se bezprostředně podílejí na splnění válečných požadavků.[103]

Vedení tzv. totální války dopadlo i na organizaci cestovního ruchu. Na základě pokynu prezidenta Říšského cizineckého svazu z 9. září 1944 byla další činnost této organizace po dobu trvání války zásadně omezena. Neodkladné věci měly být řešeny přímo v rámci cizineckého oddělení na říšském ministerstvu propagandy. Působení zemských cizineckých svazů nebylo tímto opatřením dotčeno, měly dále sledovat situaci na poli cestovního ruchu, vybírat členské příspěvky a připravovat se na poválečnou dobu.[104]

Při výčtu organizací, které se cestovnímu ruchu v říšském prostředí věnovaly, není možné opomenout ani Německou pracovní frontu (Deutsche Arbeitsfront – DAF) zapojující se do řízení cestovního ruchu prostřednictvím akce Radostí k síle, organizující cenově dostupné zájezdy pro pracující třídu, ale též Odborný úřad pro cizinecký ruch (Fachamt Fremdenverkehr in der DAF), v jehož čele stál Dr. Feit. Úkolem úřadu bylo sdružovat zaměstnance v podnicích cestovního ruchu (hostince, cestovní kanceláře), včetně tlumočníků, průvodců atd.[105]

Doplňme ještě, že paradoxně během války, na podzim 1940, byla založena vysoká škola cestovního ruchu jako Reichshochschule für Fremdenverkehr v rámci vídeňské Hochschule für Welthandel.[106]

Organizace cestovního ruchu v českém pohraničí

I do oblasti cestovního ruchu se promítlo rozdělení českého pohraničí (míněny oblasti Čech, Moravy a Slezska odstoupené Německu po Mnichovské dohodě na podzim 1938) mezi několik územních celků. Největší část (severní Morava, Slezsko, severní a západní Čechy) nově utvořila samostatnou říšskou Sudetskou župu (Sudetengau). Část jihozápadních Čech (Horšovský Týn, Klenčí pod Čerchovem, Železná Ruda, Kašperské Hory, Prachatice) byla přičleněna k bavorské Ostmarce (Gau Bayerische Ostmark).[107] Oblast jižních Čech (Českokrumlovsko a Kaplicko) se stala součástí Horních Rakous (Župa Horní Dunaj – Oberdonaugau).[108] Zbývající část jižních Čech a jižní Moravy byla připojena k Dolním Rakousům (Župa Dolní Dunaj – Niederdonaugau). Správní rozdělení však nebylo neměnné. Jihočeská oblast Novohradska byla v roce 1938 včleněna do Župy Dolní Dunaj.[109] Později byla připojena ke Kaplicku, jež bylo součástí hornodunajské župy.

Oblast tzv. Záolší, které bylo obsazeno na podzim 1938 Polskem, zůstalo od českých zemí odděleno a po porážce Polska přičleněno ke katovickému vládnímu obvodu v říšské župě Slezsko (později Horní Slezsko, Oberschlesien).

Správní členění se samozřejmě promítlo i do oblasti organizace cestovního ruchu. Samostatná organizace po vzoru ostatních žup vznikla v Sudetské župě. Ostatní části byly přičleněny k již existujícím zemským cizineckým svazům. Města, která splňovala zákonem dané podmínky, se stala tzv. cizineckými obcemi (Fremdenverkehrsgemeinde).

Platnost říšského zákona o cestovním ruchu z 23. června 1933 (RGBl. I, s. 393) byla na rakouské země rozšířena nařízením z 15. června 1938 (RGBl. I, s. 630). Bylo počítáno se zřízením šesti nových cizineckých svazů[110], jejichž obvod měl odpovídat župám NSDAP (původní plán počítal se sedmi, ale následně došlo ke sloučení oblastí Tyrolska a Vorarlberska). Cílem bylo plné splynutí s organizací cestovního ruchu dosud uplatňované v Německu. Vytvoření mezičlánku, který by jakkoli respektoval svébytnost rakouských zemí, „neodpovídalo přáním vůdce“.[111]

Na zasedání Říšského výboru pro cestovní ruch dne 3. října 1938 bylo stručně odhlasováno, že předpisy o organizaci cestovního ruchu musí být urychleně zavedeny i v oblasti tzv. Sudet.[112] Nařízením ze dne 17. prosince 1938 (RGBl. I, s. 1824) byla rozšířena na oblast tzv. Sudet platnost říšských zákonů týkajích se řízení a organizace cestovního ruchu.

Právní režim Sudetské župy a jihočeských a jihomoravských oblastí připojených k Bavorsku a rakouským zemím se odlišoval. V oblasti připojené k Bavorsku bylo od 1. července 1939 zavedeno říšské právo, které nahradilo dosavadní právo československé. V části jižních Čech a jižní Moravy vstupovalo v platnost od 1. července 1939 právo platné v bývalém Rakousku.[113] Sudetská župa si udržovala nadále platnost československého práva. Postupně však probíhal proces harmonizace práva. Říšské právo bylo postupně rozšiřováno na rakouské země i Sudetskou župu. Pro nově přijímané říšské předpisy platilo, že platí v rakouských zemích i v Sudetské župě, pokud nebylo výslovně uvedeno jinak.[114] Ve vztahu k protektorátu platilo pravidlo opačné, že předpis platí v protektorátu, pokud je to výslovně v předpisu uvedeno.[115]

Výnosem říšského komisaře pro Sudety (K. Henleina) ze dne 31. října 1938 bylo formálně rozhodnuto o likvidaci dosavadních cizineckých spolků a urychleném zřízení, stejně jako na území bývalého Rakouska, zemského cizineckého svazu podle pravidel platných v říši.[116] Majetek likvidovaných cizineckých svazů měl být převeden na nově ustavený zemský cizinecký svaz vytvořený podle říšských pravidel.[117] Ukazuje se, že dosavadní cizinecké svazy (Karlovy Vary a Frývaldov/Jeseník) svou činnost okamžitě neukončily a dále pokračovaly v činnosti. Dokládá to mimo jiné i zpráva frývaldovského cizineckého svazu, že zahájil zasílání prospektů sudetských míst do říše z počátku prosince 1938.[118]

Podnět k založení sudetského cizineckého svazu vyšel od Konrada Henleina, který chtěl využít věhlasné západočeské lázně pro zlepšení hospodářské situace v župě.[119] Dosavadní cizinecké spolky se mohly v dohodě s nově utvořeným svazem stát oblastními výbory. Zemský cizinecký svaz pro Sudety (Landesfremdenverkehrsverband Sudetenland) zahájil svou činnost 28. listopadu 1938 ještě před konáním oficiální ustavující valné hromady, která se sešla až 17. ledna 1939 v Liberci. Na ustavující schůzi, které se účastnil i sám H. Esser, byl do čela svazu jmenován Anton Kreissel.[120] S členy byl svaz v kontaktu zvláště prostřednictvím oběžníků, kterými upozorňoval na novinky a úkoly.

Cizinecký svaz se po svém založení zaměřil na propagaci Sudetské župy zvláště ve staré říši. Hlavním obsahem vydávaných brožur, plakátů a prospektů se stávaly západočeské lázně, Krkonoše, ale nezapomínal ani na skalní města. Svaz připravil k vydání obrazové album velkoformátových fotografií „Sudetenland“[121] a systematicky budoval fotoarchiv měst a turisticky atraktivních míst župy. Hlavní činnost tak spočívala v propagaci. Vydal řadu propagačních brožur[122], zajistil sérii barevných diapozitivů atraktivit, nevyhýbal se ani filmové propagaci[123], pravidelným informačním médiem se stal časopis Sudetenland. Podle svých vlastních slov byl v tomto svém jednání Svaz úspěšný a dařilo se mu zvyšovat počty přijíždějících turistů z německého vnitrozemí i oblasti bývalého Rakouska, právě ve Vídni vybudoval zastoupení zaměřené na prezentaci západočeských lázní.[124]

Ve snaze naklonit si říšské novináře a hlouběji proniknout do říšského tisku byla nedlouho po připojení nových území k říši pro německé redaktory zorganizována poznávací cesta. Ve dnech od 8. do 13. prosince 1938 navštívili Krušné hory, Krkonoše, Jizerské hory, Ještěd, Císařský les a Šumavu.[125]

Prostředkem propagace se v letech 1940–1942 stal zmíněný ilustrovaný časopis „Sudetenland“. V každém z čísel byl minimálně jeden článek věnovaný cestovnímu ruchu v rámci oddílu „Landesfremdenverkehrsverband Sudetenland“. Propagovala se zimní turistika na horách, západočeské lázně jako „velká zotavovací oblast říše“ („ein grosser Erholungsraum des Reiches“), ale i další lázeňské oblasti říše (Bílina, Teplice-Šanov, Lázně Libverda, Janské Lázně, Karlova Studánka, Lipová atd.), Polabí, slezská letoviska a místa (Jeseník, Opava), dále Bílovec, Kunvald, Liberecko, Chebsko.

Další aktivitou svazu se stala osvětová činnost mezi „sudetskými“ hostinskými a hoteliéry v duchu hesla podporovaného H. Esserem a raženého samotným Konradem Henleinem „Geistlichkeit auf allen Wegen“ („Pohostinnost ve všech směrech“). Samotné heslo posloužilo i jako název osvětové brožury vydané cizineckým svazem pro hostinské a stalo se i základní formulí při organizaci kurzů správného přístupu k hostům.[126] Členy zemského svazu se stávaly cizinecké obce (Fremdenverkehrsgemeinde), ale i landráty a vládní kraje. Vedle korporací s povinným členstvím, které vznikalo ze zákona, svaz sdružoval i dobrovolné členy, kteří vstoupili o své vůli a zavázali se platit členské příspěvky. K dobrovolnému (podporujícímu) členství byly vyzývány právě vládní kraje a landráty. Výhodou členství se měla stát možnost účastnit se schůzí a porad a příspívat tak k organizaci rozvoje cestovního ruchu v rámci svých obvodů. Roční příspěvek se u těchto korporací měl pohybovat mezi 200 až 500 RM.[127] Přehled členské základny v letech 1939 až 1943 podává následující tabulka. Je zřejmé, že počet členů stagnoval a změny ve sledovaném období se pohybovaly v řádu jednotek.

Členská základna Zemského cizineckého svazu pro Sudety

Rok

1939

1940

1941

1942

1943

Povinných členů

354

463

451

448

440

Dobrovolných členů

?

48

52

52

51

Pramen: SOkA Chomutov, f. AM Kadaň, k. 600, inv. č. 1715, sg. 705/1, Geschäftsbericht des Landesfremdenverkehrsverbandes Sudetenland, Oktober 1939 – März 1940; SOkA Litoměřice, f. Landrát Litoměřice, Geschäftsbericht des Landesfremdenverkehrsverbandes Sudetenland für die Zeit von 1. 4. 1940 bis 31. 3. 1943.

V závěru roku 1938 byly vznikajícím cizineckým svazem „sudetské“ obce vyzývány, aby sdělily počty ubytovaných turistů z minulých let, aby bylo možné posoudit, zda splňují kritéria pro povinné členství. Z dochovaných zpráv se dá dovodit, že mezi obcemi byl zájem stát se členy cizineckého svazu.[128] Situace se však poněkud změnila poté, kdy byly vyměřeny členské příspěvky. Téměř obecně zaznívaly nářky na jejich výši a požadavky na snížení.[129] Pro slezský Krnov byl stanoven příspěvek ve výši 461 RM, městský úřad si stěžoval, že bývalému frývaldovskému cizineckému svazu platil jen 100 Kč (12 RM).[130]

Výši členských příspěvků si můžeme doložit několika případy. V roce 1942 platil Český Krumlov hornodunajskému cizineckému svazu 360 RM.[131] Šumavská letoviska přičleněná k Zemskému cizineckému svazu bavorská Ostmarka (Landesfremdenverkehrsverband Bayerische Ostmark) byla s ohledem na svou ekonomickou situaci od placení příspěvků na počátku války osvobozena.[132] Získané prostředky měly být využívány k podpoře cestovního ruchu. V průběhu války byla postupně výše členských příspěvků snižována s poukazem na klesající příjmy obcí z cestovního ruchu. V roce 1941 poklesla výše příspěvku o 40 %, jak je možno doložit na členském poplatku opavského landrátu. V roce 1939 a 1940 byla výše dávky stanovena na 200 RM, od roku 1941 klesla na 120 RM.[133]

Rozhodnutím Antona Kreissela byla Sudetská župa z pohledu cestovního ruchu rozdělena na pět oblastí.[134] V rámci těchto oblastí měla být prováděna vlastní podpora cestovního ruchu a měly vznikat lokální aktivity ke zvýšení turistické návštěvnosti vedené oblastními výbory, které však neměly správní funkci a byly jen poradními orgány, dobře obeznámenými se svým okolím. S ohledem na západočeský lázeňský trojúhelník vznikl v rámci cizineckého svazu i zvláštní lázeňský odbor, specializovaný na potřeby lázní a zájem lázeňské klientely.[135] S účinností od 1. dubna 1939 byly v rámci Sudetské župy zakládány pobočky Hospodářské skupiny hostinských a hotelových živností.[136] Podle výnosu říšského místodržícího z 20. září 1939 se hospodářská skupina nestávala právním nástupcem zrušených hostinských společenstev, proto nemohla uplatňovat oprávnění, která společenstvům dával živnostenský řád (např. stížnost proti udělení nové koncese).[137]

Cizinecký svaz věnoval zvýšenou pozornost udržení kapacit pro volný cestovní ruch. S pokračující válkou narůstal vázaný cestovní ruch. Podniky, zvláště ze zbrojní výroby, usilovaly o ubytovací kapacity pro rekreaci svých zaměstnanců. Masové organizace (NSDAP, Hitlerjugend) se též vytrvale poohlížely po výcvikových a rekreačních střediscích, do toho dále přicházely požadavky Kinderlandverschickung či Deutsche Arbeitsfront. Cizinecký svaz se snažil upřednostňovat běžného člověka hledajícího osvěžení a udržet co největší kapacitu pro potřeby volného cestovního ruchu. Stanoviska vydávaná Svazem potřebná ke zcizení ubytovacích kapacit tak bývala obvykle negativní a Kreissel se neváhal pro podporu svých kroků obracet i na nacistické pohlaváry. Často zdůrazňoval, že potřebám volného cestovního ruchu jsou odnímány velké hotelové podniky, které se samozřejmě pro organizované pobyty hodily více, a zůstávají zachovány jen malé hostince s několika pokojíky, což mělo za následek pokles kvality služeb, která byla u drobných hostinských podniků na nižší úrovni než ve velkých hotelech.[138] Negativně se postavil i k záměru říšské pošty koupit v Krušných horách zotavovnu s možností koupání a výletů pro zaměstnance s kapacitou až 350 osob. Tento projekt byl dokonce doporučován i samotným H. Esserem.[139]

Zájem o cestovní ruch, zvláště o jeho ekonomický přínos pro sudetské hospodářství, měl i říšský místodržící Konrad Henlein. Ve svém výnosu ze dne 6. března 1941 poukázal na stálou platnost československého zákona č. 54/1920 Sb. z. a n., podle kterého musel být k odnětí hotelového podniku svému účelu vydán souhlas ministerstva obchodu. V souladu s Henleinovým výnosem přešlo toto právo na říšského místodržícího. Ukazovalo se tak, že specifické právní postavení Sudetské župy, ve které platilo až na další dosavadní československé právo, bylo využitelné i pro udržení kapacit pro volný cestovní ruch.[140] Tak jako se samotný vůdce vyslovoval pro zachování činnosti organizace na poli cestovního ruchu, tak svým výnosem podpořil i zachování kapacit pro cestovní ruch a postavil se proti odnímání hostinských podniků svému účelu, šlo sice jen o dílčí úspěch, který se týkal jen zcela jiného využití (např. kanceláře), ale přece jen výnos z 21. srpna 1941 znamenal nesporný úspěch.[141] Jelikož se jednalo o výnos samotného vůdce, stal se okamžitě platným právem, účinným i v protektorátu. Zábor podniku pro potřeby říše (ubytování určitých osob) nebylo vnímáno jako odnětí účelu.

Na základě podnětu H. Essera vyzvaly zemské cizinecké svazy na počátku léta 1941 cizinecké obce k vypracování a předložení plánů poválečného rozvoje cestovního ruchu, včetně plánovaných investic a stanovení priorit. Z výzvy je patrný optimismus snad z brzkého ukončení válečných operací. Je otázkou, do jaké hloubky byl H. Esser informován o dalších válečných plánech. Návrhy, které přicházely, měly mnoho shodných rysů – nové hotely, modernizace stávajících, zvětšování koupališť, zlepšování dopravního spojení, včetně rozšiřování nádraží, výstavba kluzišť, zázemí pro lyžaře apod.[142]

Úlohou zemských cizineckých svazů bylo i propůjčovat jednotlivým letoviskům označení, která dále používala ve svém marketingu. Nejprve proběhla kontrola místa, jeho vzhledu a vybavení, součástí bylo i přezkoumání kvality hostinských a dalších služeb pro turisty. Do roku 1943 bylo uděleno 16 místům označení letovisko (Sommerfrische). V květnu 1941 toto označení získal Klášterec nad Ohří. Vyšší stupeň klimatické lázně (Luftkurort) již bylo během na delší vzdálenost a vyžadovalo i dlouhodobé sledování klimatu.[143]

Na počest H. Essera byla v roce 1939 státní hotelová škola v Mariánských Lázních přejmenována na Odborná hostinská a hotelová škola Hermanna Essera (Hermann Esser Gastgewerbe- und Hotelfachschule). Dle svých slov se svaz zasloužil i o obnovu provozu obou „sudetských“ visutých lanových drah. Lanovku na Černou horu v Krkonoších měl přímo převzít do svého provozu.[144]

Přičleněných oblastí si více či méně všímaly i bavorský a oba rakouské zemské cizinecké svazy. Z torzovitě dochovaných pramenů je možné dovozovat, že zvýšený zájem o připojené české oblasti měl cizinecký svaz pro bavorskou východní marku (Bayerische Ostmark) se sídlem v Bayreuthu. Bayreuthský cizinecký svaz připravoval v dohodě s bavorskou zemskou vládou investice do cestovního ruchu v „k Bavorsku připojeným sudetoněmeckým oblastem“ („an Bayern angegliederten sudetendeutschen Gebieten“) v řádu stovek tisíc marek. Investice měly směřovat do podpory hostinských živností, které potřebovaly modernizace, aby byly schopny soupěřit s letovisky staré říše, a zlepšení turistické infrastruktury v obcích i v přírodě. Cizinecký svaz zdůrazňoval, že jeho vlastní prostředky na modernizace nestačí, a současně zdůrazňoval, že cestovní ruch představuje pro horské a podhorské obce jediný zdroj příjmu, který je nutné účelnou propagací podchytit.[145] Vypuknutí války nesoucí se ve znamení úspor investiční plány zhatilo. Neznamenalo to však, že by cizinecký svaz na oblast českého pohraničí zapomněl. Ještě na jaře 1941 plánoval investice do hostinských podniků ve výši 50 000 RM.[146] S ohledem na válku nebylo možné s reálným uskutečněním počítat, a to i v souvislosti s omezením stavebních aktivit. Také se ukazovalo, že turisté s pokračující válkou a všeobecným nedostatkem ubytovacích prostor nemají na komfort a kvalitu služeb vysoké nároky.

Poměrně kuriózní situace vyvstala s přejmenováním po roce 1938 získaného vrchu Čerchov na Domažlicku. Přístup k Čechům a českým názvům a označením se regionálně výrazně odlišoval (na Opavsku se bylo možno setkat vedle německých i s českými názvy hostinců, na Litoměřicku činily potíže i české nápisy na hrobech). Německá varianta ještě z dob monarchie Čerkow nedělala potíže. Nicméně po připojení k říši se „rozhořel“ boj o nové pojmenování. Ve hře bylo Schwarzkoppe či Schwarzkopf.[147] Přejmenování Čerchova bylo odůvodňováno zesílením německé národnosti (Volkstum) právě v oblasti, kde česká národnost existuje na dosavadních říšských hranicích.[148] Nakonec zvítězila varianta Schwarzkopf.

Dolnodunajský cizinecký svaz se ve své činnosti samozřejmě orientoval na oblasti ležící v bývalém Dolním Rakousku a oblast jižní Moravy a části jižních Čech stála na okraji zájmu. Jednoznačně to platí pro region Novobystřicka, poněkud méně pak pro Znojemsko a Mikulovsko. V rámci dolnodunajského zemského cizineckého svazu byla oblast zastoupena v poradním sboru svazu znojemským starostou Rudolfem Urbanem.[149] Z dochovaných materiálů je možné vysledovat zvýšený zájem o cestovní ruch jen ve Znojmě a v Mikulově, kde došlo ke zřízení místních cizineckých spolků (místních složek zemského cizineckého svazu). Bez potíží, již v roce 1940, vznikl spolek ve Znojmě,[150] naopak s komplikacemi se potýkalo jeho ustanovení v Mikulově, kde přípravné práce byly zahájeny též v roce 1940, ale potřebný souhlas spolek získal až v roce 1944.[151] V oblasti východní části jižních Čech (obvod novobystřického landrátu) měla status cizinecké obce jen Nová Bystřice. Na jižní Moravě (obvod mikulovského a znojemského landrátu) splnilo stanovené podmínky 16 obcí. Z celkového počtu 349 v celé župě se jednalo jen o velmi malou část.[152]

Organizace cestovního ruchu v protektorátu

Vytvoření jednotné ústřední organizace, která měla zastřešovat péči o cestovní ruch, bylo plánováno již v rámci návrhů zákonné úpravy ve 30. letech. Tyto záměry však narazily na odpor proti příliš centralistickému pojetí a na otázky financování organizace a jejích aktivit. Od konce 20. let byl v Československu s různou intenzitou připravován zákon, který by v oblasti cestovního ruchu stanovil jasnější pravidla.[153] Práce na osnově normy neustaly ani za druhé republiky, ale s ohledem na změny zavedené zmocňovacím zákonem (č. 330/1938 Sb. z. a n.) bylo místo zákona počítáno s vládním nařízením. Se slovenskými zástupci bylo dojednáno, že norma o cestovním ruchu bude přijata pro celou republiku společná, stejně jako bude shodně provedena klasifikace ubytovacích zařízení a normalizace tiskových propagačních pomůcek. Společnou měla být i mezinárodní propagace, ale záležitosti domácího cestovního ruchu si zajišťovaly jednotlivé země samostatně. Březnové události 1939 odsunuly plány v protektorátu do propadliště dějin, neboť „osnova vládního nařízení o cestovním ruchu, která byla zamýšlena jako jednotná norma pro celé území býv. republiky Česko-Slovenské, stala se důsledkem posledních událostí bezpředmětnou“.[154] Bezpředmětnost spočívala zvláště v tom, že osnova kladla velký důraz na propagaci v zahraničí, která se ukazovala za změněných podmínek více než komplikovanou (srovnej podkapitolu Propagace protektorátu v říši a zahraničí).

Na počátku existence protektorátu byla ze strany Říšského výboru pro cestovní ruch řešena otázka zavedení říšské organizace cestovního ruchu v protektorátu. Na zasedání výboru ve slezské Vratislavi v červnu 1939 bylo odsouhlaseno, že cestovní ruch je kulturní záležitostí, ve které výnos vůdce o zřízení protektorátu (z 16. března 1939) přiznal Čechům samosprávu. Bylo tak rozhodnuto, že výbor nebude na území protektorátu vyvíjet svou činnost a též nebudou v protektorátu založeny zemské cizinecké svazy propojené s Říšským cizineckým svazem. Cestovní ruch však byl vnímán jako důležité odvětví, proto měl být při Úřadu říšského protektora ustaven zmocněnec pro cestovní ruch, který měl zajišťovat spolupráci a jehož prostřednictvím měla probíhat i propagace protektorátu v říši i zahraničí.[155]

Až do Heydrichovy protektorátní správní reformy[156], provedené v roce 1942, zůstával cestovní ruch v kompetenci ministerstva obchodu. To mělo pro oblast cizineckého ruchu speciální oddělení. Heydrichova reforma přiblížila systém kompetencí ministerstev a dalších centrálních úřadů po německém vzoru. Cestovní ruch byl převeden do působnosti ministerstva lidové osvěty. Nejprve byl na základě vládního nařízení č. 14/1942 Sb. z. a n. z 15. ledna 1942 o nové organizaci některých ústředních úřadů zřízen Úřad lidové osvěty, na který přecházely kompetence v oblasti cestovního ruchu. Úřad byl podřízen přímo předsedovi vlády. Tzv. reorganizačním nařízením č. 208/1942 Sb. z. a n. z 15. června 1942 bylo zřízeno samostatné ministerstvo lidové osvěty, které přejímalo kompetence Úřadu lidové osvěty. Do čela nově zřízeného ministerstva byl postaven ministr školství Emanuel Moravec, v jehož rukou se oba úřady spojovaly. V ministerstvu lidové osvěty bylo v páté sekci (Hospodářská propagace, cizinecký ruch) vytvořeno oddělení cizineckého ruchu (Abteilung für Fremdenverkehr). Oddělení disponovalo třemi zaměstnanci, v čele stál Theodor Dorn. Dále tu působili sekční rada JUDr. Josef Broul a ministerský komisař Ing. Jaroslav Galia. Úkoly oddělení spočívaly v péči o rozvoj domácí turistiky, zimních sportů, lázeňství a letních bytů, dále v plánovité reklamě cestovního ruchu, podpoře rozvoje hotelů, penzionů, horských chat a podpoře výstav a dalších akcí cestovního ruchu. V neposlední řadě je též nutno zmínit péči o zachování přírodních a kulturních krás a dohled nad organizacemi cestovního ruchu v protektorátu.[157] Jednoznačně bylo vyjádřeno, že kompetence protektorátní vlády v cestovním ruchu se týkají jen jeho domácí složky. Otázky mezinárodního turismu byly v péči německých orgánů.

Jen malá část záležitostí cestovního ruchu přešla do nově vytvořeného ministerstva hospodářství a práce začleněním ministerstva průmyslu, obchodu a živností, ministerstva veřejných prací a ministerstva sociální a zdravotní správy. Dalšími ústředními institucemi, které ovlivňovaly cestovní ruch, byly ministerstvo vnitra (vzhledem k silniční dopravě, dále od roku 1942 zahrnující všeobecnou sociální péči a péči o mládež, nároky na dovolenou na zotavenou), ministerstvo železnic, resp. dopravy a techniky, ministerstvo zemědělství, později ministerstvo zemědělství a lesnictví (lístkový systém, odběry pohostinských zařízení, platnost protektorátních lístků v říši a naopak), ministerstvo financí (objem deviz pro zahraniční cesty a cesty z protektorátu do říše a naopak) a v neposlední řadě Nejvyšší úřad cenový[158].

Výdaje státní protektorátní správy ohledně cestovního ruchu nalezneme v „Závěrečném účtu Protektorátu Čechy a Morava“. Ve výdajích ministerstva obchodu za rok 1940 v kapitole 10, titul 2, § 3 na cizinecký, turistický a lázeňský ruch uvádí na věcné výdaje celkem 2 285 238,15 K (platba), resp. 3 142 769,35 K (náležitost), tedy s nedoplatkem ve výši 857 531,2 K. Závěrečný účet bohužel nedisponuje poznámkami v takové míře jako jeho předválečná varianta. Vzhledem k tomu, že v dalších letech se tato položka neobjevila ani v rámci zmíněného ministerstva, ani u relevantních nástupců pro cestovní ruch (ministerstvo hospodářství a práce, ministerstvo lidové osvěty atd.), nelze provést srovnání či analýzu.[159]

Závěrečné účty za rok 1943–1945 vyšly až po válce. Za rok 1943 v rámci výdajů Kuratoria pro výchovu mládeže na zotavovací akce pro mladistvé (kapitola 9, titul 7) bylo plánováno na osobní výdaje řádné, věcné řádné a mimořádné celkem 19 725 000 K, čerpáno bylo 6 362 515,40 K, tedy podstatně méně. Náklady na zotavovací akci činily 9,5 % z celkových výdajů Kuratoria, resp. 10,8 %. Ministerstvo hospodářství a práce v kapitole 12, titul 3, § 3 plánovalo na podporu hotelnictví celkem 250 000 K (4,7 % v rámci opatření k podpoře živností), zaplacených jen 23 626,80 K (0,8 % k podpoře živností).[160] Závěrečný účet za rok 1944 uváděl v případě Kuratoria tábory mládeže (kap. 9, titul 5, § 1) a zotavovny mládeže (kap. 9, titul 5, § 2). Výdaje v rámci táborů mládeže (osobní řádné, věcné řádné a mimořádné) měly činit 11 035 000 K, ale činily 2 105 111,50 K, tedy jen 19 %. Výdaje v rámci zotavoven mládeže byly predikovány ve výši 17 433 000 K, ale zaplaceny byly ve výši 14 797 176,40 K. Celkem plánované výdaje za tábory mládeže a zotavovny činily 11,3 %, zaplacených 12,4 %. V příjmech Kuratoria figurovaly v příjmové stránce tábory mládeže za 30 000 K a zotavovny mládeže 95 000 K. Reálně bylo získáno 1 000 K, resp. 2 168,4 K, tedy v podstatě zanedbatelná suma. Ministerstvo hospodářství a práce plánovalo na podporu hotelnictví opět 250 000 K (5,5 % v rámci podpory živností), ale bylo realizováno jen 14 466,20 K (0,3 % v rámci živností).[161] Od ledna do konce dubna 1945 uváděl Závěrečný účet jen platby. V části tábory mládeže (kap. 9, titul 5, § 1) bylo zaplaceno 2 772 124,30 K, v části zotavovny mládeže (kap. 9, titul 5, § 2) 1 369 185,50 K. Podíl záborů a zotavoven činil 9,4 %. Ministerstvo hospodářství a práce vykázalo platbu na podporu hotelnictví nejvyšší za války, a to ve výši 183 153 K (kap. 12, titul 3, § 3), což činilo 7,3 % podíl na zvelebování živností.[162]

Ústřední svaz pro cizinecký ruch

Změněné podmínky a přestavba hospodářského života probíhající v prvních letech protektorátu vyvolávaly tlak na vytvoření centrálních organizací v jednotlivých hospodářských odvětvích podle říšského vzoru. Ačkoliv nadcházející válečný konflikt zatlačoval význam cestovního ruchu do pozadí, stále představoval perspektivní odvětví, které si zasluhovalo pozornost, zvláště s výhledem na poválečné období, kdy bylo počítáno s jeho rychlým rozvojem a vzestupem. Zanedbatelnou nebyla ani potřeba centrálního ovládání podniků participujících na cestovním ruchu. Cestou k výstavbě nového hospodářského života se stalo vládní nařízení č. 168/1939 Sb. z. a n. ze dne 23. června 1939. Ministr obchodu byl zmocněn uznávat hospodářské svazy za výlučné zástupce jejich hospodářského odvětví, zřizovat nebo slučovat hospodářské svazy, a také stanovit povinné členství pro podniky, které měl svaz zastupovat. Cílem hospodářských svazů mělo být hájení hospodářských zájmů členů, vedle toho měly také představovat mezičlánek mezi vládou a jednotlivými podnikateli, aby se usnadnila komunikace, a samozřejmě plnění ukládaných povinností.

Již od období druhé Česko-Slovenské republiky můžeme sledovat vzestup řídící úlohy živnostenských společenstev hostinských. Zajisté to souviselo s nárůstem kontrolních snah státu, který hledal převodovou páku. Pro dosud roztříštěná a často málo aktivní společenstva hostinských nastávala nová krátká etapa života. Od roku 1939 bylo na základě novely živnostenského řádu č. 302/1938 Sb. z. a n. zavedeno povinné členství společenstev v okresních a zemských společenstevních jednotách, aby distribuce pokynů lépe fungovala.[163] Existující zemské společenstevní jednoty byly tlačeny ke splynutí a vytvoření jedné centrální organizace, proto byl v hostinském oboru v českých zemích utvořen Ústřední svaz zemských jednot společenstev hostinských a výčepníků. V Čechách (bez odstoupeného pohraničí) Zemská jednota společenstev hostinských a výčepníků sdružovala v březnu 1939 celkem 159 společenstev s cca 24 000 členy.[164]

Z Úřadu říšského protektora byla patrná snaha prosadit, aby oblast cestovního ruchu byla hospodářsky organizována obdobně jako v říši. Nařízením ministra obchodu z 9. září 1940 č. 386 Sb. z. a n. byl vytvořen Ústřední svaz pro cizinecký ruch v Čechách a na Moravě (dále též ÚSCR).[165] S jistou mírou nadnesení bychom mohli říci, že v protektorátu se jednalo o čtvrtý prováděcí výnos k výstavbě hospodářství. Pro organizaci ÚSCR byl zvolen říšský vzor dvojí koleje. ÚSCR se stal protektorátní obdobou Říšské skupiny cestovního ruchu (Reichsgruppe Fremdenverkehr), druhá samosprávná kolej v říši tvořená Říšským cizineckým svazem (Reichsfremdenverkehrsverband), jež měla sdružovat cizinecké spolky a svazy, měla být vybudována až později.[166] ÚSCR měl být hlavně hospodářskou organizací řídící odvětví v době řízeného hospodářství. Tento závěr potvrzoval i oficiální překlad do němčiny: Zentralverband der Fremdenverkehrswirtschaft (Ústřední svaz pro hospodářství cizineckého ruchu), což poukazuje na kompetence pouze v hospodářské oblasti, a nikoli v rovině propagace. „Úkoly Ústředního svazu jsou velmi rozsáhlé a mnohovrstevné; vedle vyšších cílů, které slouží povznesení hospodářství cestovního ruchu, obsahuje též mnoho drobné práce a práce výchovné.“[167] Důraz na hospodářskou rovinu tak vycházel i z míst německé okupační správy.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Cestovní ruch pod dohledem třetí říše.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.