.

Tento překlad vyšel ve spolupráci s nakladatelstvím
Random House, imprint a divize Penguin Random House LLC.

Olive, Again

Copyright © Elizabeth Strout, 2019

Translation © Radka Klimičková, 2021

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2021

ISBN epub 978-80-7565-616-2

Zase pro Zarinu

Zatčení

Jednu červnovou sobotu brzy odpoledne si Jack Kennison nasadil sluneční brýle, nastoupil do svého sportovního auta se staženou střechou, přetáhl si přes rameno a velké břicho bezpečnostní pás a vyjel do Portlandu, téměř hodinu cesty daleko, aby si koupil galon whiskey. Nechtěl totiž v obchodě tady v Crosby v Maine narazit na Olive Kitteridgeovou. Ani na tu druhou ženskou, kterou tam potkal už dvakrát; kupoval si whiskey a ona žvanila o počasí. O počasí! Ta žena – nevzpomínal si, jak se jmenuje – byla také vdova.

Cestou pocítil téměř klid. V Portlandu zaparkoval a vydal se pěšky podél vody. Léto už celé rozkvetlo, a ačkoli bylo uprostřed června ještě chladno, na modrém nebi nad doky létali racci. Po chodnících se procházeli lidé, spousta mladých s dětmi a kočárky, a vypadalo to, že si všichni mezi sebou povídají. Jacka to ohromilo. Jak berou jako samozřejmost být jeden s druhým a povídat si! Nikdo se na něj ani nepodíval a on si uvědomil, co už dávno věděl, jen mu to teď došlo v jiné podobě: je jen starý muž s povislým břichem, který nikomu nestojí za pohled. Připadalo mu to téměř osvobozující. Mnoho let svého života byl vysoký a pohledný, žádné břicho, a vykračoval si po harvardském kampusu. Tehdy se na něj lidé dívali; celé ty roky vídal studenty, jak na něj uctivě hledí, a také ženy se za ním ohlížely. Na schůzích katedry budil respekt; řekli mu to kolegové a Jack věděl, že tomu tak opravdu bude, protože přesně o to se snažil. Teď se loudal po nábřeží, kde stály bytové domy, a napadlo ho, že by se sem možná měl přestěhovat; bude kolem sebe mít vodu a také lidi. Vytáhl z kapsy mobilní telefon, podíval se na něj a zase ho zastrčil do kapsy. Rád by mluvil se svou dcerou.

Ze dveří jedné budovy vyšel pár, muž a žena. Byli jeho věku, muž měl také břicho, i když ne tak velké jako Jack, a žena vypadala ustaraně, ale to, jak jeden vedle druhého působili, mu napovědělo, že jsou manželé už celé roky. „Už je po všem,“ zaslechl ženu; muž jí na to něco odpověděl a žena mu oponovala: „Ne, je po všem.“ Prošli kolem něj, aniž si ho všimli, a když se za nimi za chvilku otočil, trochu ho překvapilo, že se žena cestou po nábřeží do malého centra města do muže zavěsila.

Jack se zastavil na konci nábřeží a zahleděl se na oceán; podíval se na jednu stranu a potom na druhou. Vlnky s malými bílými čepičkami se šinuly po hladině poháněny lehkým vánkem, který Jack pocítil až teď. Stál na stanici přívozu z Nového Skotska, kterým jednou s Betsy jeli. V Novém Skotsku tehdy strávili tři noci. Snažil se rozpomenout, jestli se do něj Betsy také zavěsila; možná ano. V hlavě měl obrázek, jak oba vystupují z přívozu, jeho žena s rukou zavěšenou do jeho rámě –

Otočil se k odchodu.

„Pitomče,“ řekl nahlas a všiml si, jak se jeden mladík kousek od něj ohlédl a překvapeně se na něj podíval. Znamenalo to, že Jack už je starý muž, který si nahlas povídá sám pro sebe na nábřeží v mainském Portlandu a on – Jack Kennison, se svými dvěma doktoráty – nedovedl pochopit, jak k tomu došlo. „No pane jo,“ řekl znovu nahlas; mladík už ho minul. Na nábřeží stály lavičky a Jack si na jednu prázdnou sedl. Vytáhl telefon a zavolal dceři; v San Francisku, kde bydlela, ještě nebude ani poledne. Překvapilo ho, že hovor přijala.

„Tati?“ ozvala se. „Jsi v pořádku?“

Podíval se na oblohu. „Ach, Cassie,“ řekl. „Jen jsem si říkal, jak se máš.“

„Já jsem v pohodě, tati.“

„To je dobře, to rád slyším.“

Chvíli bylo ticho a potom se zeptala: „Kde jsi?“

„Já? V přístavu v Portlandu.“

„Proč?“ zajímala se.

„Jen jsem si prostě říkal, že zajedu do Portlandu. Víš co, vypadnout z domu.“ Jack zamžoural na vodu.

Další ticho. A potom řekla: „Aha.“

„Poslyš, Cassie,“ začal Jack, „jen jsem ti chtěl říct, že vím, že stojím za hovno. Vím to. Jen abys to věděla. Já vím, že stojím za hovno.“

„Tati,“ odpověděla. „Tati, no tak. Co ti na to mám říct?“

„Nic,“ odtušil klidně. „Na to není co říct. Ale chtěl jsem, abys věděla, že to vím.“

Rozhostilo se další ticho, tentokrát delší, a Jack pocítil strach.

„Je to kvůli tomu, jak ses ke mně choval,“ zeptala se, „nebo kvůli tý dlouholetý aférce s Elaine Croftovou?“

Sklonil zrak k prknům nábřeží a na zhrublém dřevě si prohlížel své stařecké černé tenisky. „Kvůli obojímu,“ řekl. „Nebo si můžeš vybrat.“

„Ale tati,“ hlesla. „Tati, nevím, co s tím mám dělat. Co pro tebe mám udělat?“

Zavrtěl hlavou. „Nic, děvenko. Ty pro mě nemáš dělat nic. Jen jsem chtěl slyšet tvůj hlas.“

„Tati, právě vyrážíme.“

„Jo? Kam jedete?“

„Na farmářský trhy. Je sobota a v sobotu jezdíme na farmářský trhy.“

„Dobře,“ řekl Jack. „Tak jeďte. A nedělej si starosti. Zase se ozvu. Zatím ahoj.“

Měl dojem, že slyší, jak si povzdychla. „Tak jo,“ řekla nakonec. „Ahoj.“

A bylo to! To bylo všechno.

Jack zůstal dlouho sedět na lavičce. Lidé chodili kolem něj, nebo kolem možná nějakou chvíli nešel nikdo, ale on pořád myslel na svou manželku Betsy a chtělo se mu křičet. Pochopil jediné: že si to všechno zaslouží. Zaslouží si skutečnost, že má právě teď ve spodním prádle inkontinenční vložku kvůli operaci prostaty, zaslouží si to; zaslouží si, že s ním dcera nechce mluvit, protože on s ní nechtěl mluvit celé roky – je homosexuální, je to lesba, a to v něm stále vyvolávalo záchvěv neklidu. Ale Betsy, ta si nezasloužila být mrtvá. On ano, ale Betsy si to nezasloužila. Přesto pocítil nával vzteku na svou ženu – „Ježíši Kriste,“ zamumlal.

Když Betsy umírala, byla to ona, kdo měl vztek. „Nenávidím tě,“ řekla. A on jí odpověděl: „Nemám ti to za zlý.“ „Ale, přestaň s tím,“ zavrčela. On to ale myslel vážně – jak by jí to mohl mít za zlé? Nemohl. A poslední, co mu řekla, bylo: „Nenávidím tě, protože já umřu a ty budeš žít dál.“

Podíval se na racka nad sebou. Ale já nežiju, Betsy, pomyslel si. To je ale hloupý vtip.

…

Bar v hotelu Regency, vymalovaný tmavě zelenou barvou, se nacházel ve sklepě. Okna vyhlížela na chodníky, ale byla nízko a Jack z nich viděl většinou jen nohy kolemjdoucích. Posadil se k baru a objednal si whiskey bez ledu.

Barman byl příjemný chlapík. „Dobře,“ řekl Jack, když se ho mladý muž zeptal, jak se dnes má.

„Tak to je fajn,“ odvětil barman; měl malé a tmavé oči, které se schovávaly za delšími tmavými vlasy. Když naléval pití, Jack si všiml, že je barman starší, než na první pohled vypadá; i když Jack měl poslední dobou potíže uhádnout, kolik lidem je, zvlášť těm mladým. A pak si pomyslel: Co kdybych býval měl syna? Ta myšlenka přišla v životě tolikrát, že ho překvapilo, proč nad tím ještě dumá. A co kdyby si býval nevzal Betsy po tom svém předchozím rozchodu, jak to nakonec udělal? On se s někým čerstvě rozešel a ona také, byla po rozchodu s tím Tomem Grogerem, kterého na vysoké tolik milovala. Tak co potom? Byl neklidný, přesto se cítil lépe – neseděl sám, měl tady toho barmana –, a rozložil si své myšlenky před sebe jako na velké plátno. Chápal, že už je čtyřiasedmdesátiletý muž, který se ohlíží za svým životem a žasne nad tím, že se odehrál právě tak, jak se odehrál, a který cítí nesnesitelné výčitky kvůli všem chybám, jež udělal.

A potom ho napadlo: Jak se žije čestný život?

Nebylo to poprvé, kdy mu to prolétlo hlavou, ale dnes z toho měl jiný pocit, cítil jakýsi odstup a skutečně se nad tím zamýšlel.

„A co vás přivádí do Portlandu?“ zeptal se barman a hadrem utíral barový pult.

„Nic,“ odvětil Jack.

Barman k němu zvedl oči a pootočil se, aby otřel i druhou část pultu.

„Chtěl jsem vypadnout z domu,“ vysvětlil Jack. „Žiju v Crosby.“

„Crosby, to je pěkný městečko.“

„Ano, to je.“ Jack usrkl whiskey a opatrně položil sklenici na bar. „Před sedmi měsíci mi zemřela žena,“ dodal.

Barman se na něj znovu podíval a odhrnul si vlasy z očí. „Promiňte, říkal jste, že –“

„Říkal jsem, že mi před sedmi měsíci zemřela žena.“

„To je hrozný,“ řekl chlapík. „Musí to být těžký.“

„No, to je. Ano, je.“

Mladý muž ani nezměnil výraz a pokračoval: „Před rokem mi umřel táta a moje máma to zvládala skvěle, ale já vím, že to pro ni byla velká rána.“

„Jistě.“ Jack zaváhal a potom se zeptal: „A jak jste to snášel vy?“

„No, je to smutný. Ale byl nějakou dobu nemocnej. Znáte to.“

Jackovi došlo, že ho uvnitř něco povědomě pálí. Totéž pocítil, když s ním ta vdova v obchodě mluvila o počasí. Měl chuť říct: Tak dost! Řekni mi, jaký to opravdu bylo! Opřel se a postrčil sklenku dopředu. Tak to prostě chodí, to je všechno. Lidé buď nevědí, jak se kvůli něčemu cítí, nebo se rozhodnou o tom nikdy nemluvit.

A právě proto mu chyběla Olive Kitteridgeová.

Dobrá, řekl si. Tak dobrá. Klid, hochu.

Rozvážně se v duchu vrátil k Betsy. A potom si na něco vzpomněl – zvláštní, že ho to napadlo právě teď. Když šel před lety na operaci, aby mu vyndali žlučník, na pooperačním pokoji stála vedle postele jeho žena, a když se znovu později probudil, pacient na lůžku vedle něj mu řekl: „Vaše žena se na vás dívala s takovou láskou. Úplně mě zasáhlo, jak láskyplně na vás koukala.“ Jack mu věřil; byl z toho, vzpomněl si, docela nesvůj. Potom, o celá léta později, to při jedné hádce vytáhl a Betsy opáčila: „Doufala jsem, že umřeš.“

Její otevřenost ho ohromila. „Ty jsi doufala, že umřu?“ Vzpomínal, jak užasle rozpřáhl ruce, když se jí ptal.

A potom řekla, zjevně se cítila trapně: „Hodně by mi to bývalo zjednodušilo život.“

Tak takhle to bylo.

Ach, Betsy! Betsy, Betsy, Betsy, promarnili jsme svou šanci. Nedovedl přesně určit kdy, protože možná šanci ani neměli. Koneckonců ona byla ona a on zase on. O svatební noci se mu odevzdala, ale ne upřímně jako v předešlých měsících. To si samozřejmě navždycky zapamatoval. A od té noci, teď už před třiačtyřiceti lety, se mu už nikdy neodevzdala upřímně.

„Jak dlouho žijete v Crosby?“ zeptal se ho barman.

„Šest let.“ Jack si posunul nohy na druhou stranu barové stoličky. „V Crosby žiju už šest let.“

Barman pokýval hlavou. Do baru vešel pár a usadil se na vzdálenějším konci baru; byli mladí a dívka měla dlouhé vlasy uhlazené přes jedno rameno – sebevědomá žena. Barman k nim odešel.

Jack si dovolil vrátit se v myšlenkách k Olive Kitteridgeové. Vysoká, velká; bože, je to ale zvláštní žena. Hodně se mu líbila, měla v sobě takovou upřímnost – je to upřímnost? – prostě v sobě něco měla. Byla vdova a prakticky mu – tak to aspoň vnímal on – zachránila život. Několikrát zašli na večeři, na koncert; políbil ji na ústa. Teď měl chuť se tomu smát. Na ústa. Olive Kitteridgeovou. Bylo to jako líbat velrybu pokrytou svilejši. Před pár lety se jí narodil vnuk; Jacka to nijak zvlášť nezajímalo, ale ji ano, protože chlapec se jmenoval jako jeho dědeček, Olivin zesnulý manžel. Jack jí navrhl, aby se na toho malého Henryho zajela podívat do New Yorku. „Ne, myslím, že ne,“ odpověděla. Kdo ví proč. Se synem to není úplně nejlepší, to věděl. Ale s jeho dcerou to taky není úplně nejlepší. To mají společné. Vzpomněl si, jak mu Olive rovnou řekla, že se její otec zabil, když jí bylo třicet. Zastřelil se doma v kuchyni. Možná to nějak souvisí s tím, jaká je; musí to s tím souviset. A potom za Jackem jednoho rána zašla a nečekaně si vedle něj lehla do postele v pokoji pro hosty. Bože, jak se mu ulevilo. Když mu položila hlavu na prsa, projela jím vlna uvolnění. „Zůstaň tu,“ řekl nakonec, ale ona vstala a řekla, že se musí vrátit domů. „Byl bych rád, kdybys tu zůstala,“ zopakoval, ale nezůstala. A už se nevrátila. Když se jí snažil dovolat, nebrala telefon.

Jen jednou na ni narazil v obchodě – několik dní potom, co si k němu přišla lehnout; zrovna v ruce držel lahev whiskey. „Olive!“ vykřikl. Ona ale byla podrážděná. Její syn v New Yorku čeká každým dnem další dítě! „Myslel jsem, že se jim jedno narodilo nedávno,“ namítl Jack a ona opáčila, že ta ženská je znovu těhotná a Olive to řekli až teď. Olive už vnuka měla; proč chtějí víc dětí, když manželka jejího syna do manželství přivedla své dvě další? Olive to zopakovala určitě aspoň třikrát. Další den jí volal a telefon jen zvonil a zvonil a Jack si uvědomil, že Olive nemá zapnutý záznamník. Bylo to možné? S Olive připadalo v úvahu cokoli. Usoudil, že pravděpodobně konečně odjela do New Yorku podívat se na to nové vnouče, protože telefon nebrala, ani když jí volal další den. Poslal jí e-mail s „?????“ v předmětu. A potom dokonce prázdný e-mail. Neodpověděla ani na to. A to bylo před víc než třemi týdny.

Barman stál znovu před Jackem a připravoval drinky pro mladý pár. „A vy?“ zeptal se Jack. „Vy jste tady vyrostl?“

„Ne,“ odpověděl ten chlapík. „Já jsem vyrostl hned za Bostonem. Jsem tady kvůli svý přítelkyni. Žije tady.“ Trochu pohodil hlavou, aby dostal tmavé vlasy z očí.

Jack přikývl a upil whiskey. „Já jsem s manželkou celá léta žil v Cambridgi,“ řekl, „a potom jsme přijeli sem.“

Byl by přísahal, že si v barmanově obličeji něčeho všiml, úšklebku, těsně předtím, než se chlapík otočil a odešel dát hotové drinky před mladý pár.

Když se vrátil, řekl Jackovi: „Takže Harvard? Dělal jste na Harvardu?“ Vytáhl odkapávač s čistými sklenkami zpod barového pultu a začal je – stopkou nahoru – věšet na stojan nad sebou.

„Myl jsem tam záchody,“ řekl Jack. A ten idiot barman se na něj rychle podíval, jako by se chtěl ujistit, že Jack žertuje. „Ne, nemyl jsem tam záchody. Učil jsem tam.“

„Super. A důchod jste chtěl prožít tady?“

Jack nikdy do žádného důchodu nechtěl. „Kolik vám dlužím?“ zeptal se.

…

Cestou zpátky myslel na Schroedera, na to, jaký blbec to byl, jak mizerný děkan. Když Elaine Jacka zažalovala, když k tomu skutečně došlo a jako důvod, proč nedostala smlouvu na dobu neurčitou, uvedla sexuální obtěžování, stal se ze Schroedera hrozný člověk. Začal se k Jackovi chovat, jako by ho neznal, nechtěl si s ním ani promluvit. Je to v rukou právníků, řekl. A Jack dostal studijní volno. Trvalo tři roky, než se ta záležitost urovnala, než Elaine dostala pořádný balík peněz, a v tu dobu už se Jack a Betsy odstěhovali do Maine a Jack odešel do důchodu. Do Maine odjeli, protože to chtěla Betsy – chtěla pryč někam daleko, a páni, také daleko odjeli. Crosby bylo pěkné pobřežní městečko, které si našla online, a bylo to tak daleko, jak jen člověk mohl odjet, i když cesta trvala jen několik hodin na sever podél východního pobřeží. Přestěhovali se do toho města, aniž by tam kohokoli znali. Ale Betsy si našla kamarády; měla to v povaze.

Zastavte.

Zastavte vůz.

Ta slova se ozvala několikrát, než jim Jack začal věnovat pozornost; přicházela z megafonu a ten jejich nezvyklý zvuk, tak jiný než obvyklé hučení kol po silnici, Jacka zmátl. Ohromilo ho, když za sebou po pravé straně zahlédl modrá blikající světla a policejní auto. Zastavte vůz. „Ježíši,“ utrousil Jack nahlas a zastavil u krajnice. Vypnul motor a pohlédl na podlahu u sedadla spolujezdce na igelitovou tašku s whiskey, kterou koupil v jednom obchodě za Portlandem. Sledoval mladého policistu, jak se k němu blíží – takového pitomého fouňu se slunečními brýlemi – a zdvořile řekl: „Jak vám mohu pomoci?“

„Váš řidičský a technický průkaz, pane.“

Jack otevřel přihrádku u spolujezdce. Nakonec našel technický průkaz, z peněženky vytáhl ten řidičský a oba doklady podal policistovi.

„Uvědomujete si, že jste jel sto deset v místech, kde je povolených jen devadesát kilometrů v hodině?“ zeptal se policista; Jackovi se zdálo, že neurvale.

„Ne, pane, to si neuvědomuju. Ale moc mě to mrzí.“ Sarkasmus byl jeho slabá stránka, jak mu vždycky říkala Betsy, ale tenhle policista ho nezaznamenal.

„Uvědomujete si, že váš vůz má propadlou technickou kontrolu?“

„Ne.“

„Byla platná do března.“

„Aha.“ Jack se podíval na sedadlo spolujezdce. „Víte, když nad tím teď přemýšlím, došlo k tomu takhle. Zemřela mi manželka, víte. Zemřela.“ Jack vzhlédl na policistu. „Je mrtvá,“ řekl významně.

„Sundejte si ty sluneční brýle, pane.“

„Promiňte?“

„Říkal jsem, abyste si sundal ty sluneční brýle. Hned.“

Jack si sundal sluneční brýle a zazubil se na policistu. „A teď si je sundejte i vy,“ prohodil. „Ukažte se mi vy a já se ukážu vám.“ Široce se usmál.

Policista se podíval na Jackův řidičský průkaz a potom na Jacka. „Počkejte tady,“ přikázal, „já si to ověřím.“ A vrátil se do svého auta, jemuž na střeše stále s vervou blikala modrá světla. Cestou něco hlásil do vysílačky. Za okamžik přijelo další policejní auto, také s blikajícími modrými světly.

„Zavolal jste si posily?“ zakřičel za ním Jack. „To jsem tak nebezpečný?“

Druhý policista vystoupil z auta a došel k Jackovi. Byl obrovský a mládí už měl za sebou. Už v životě leccos viděl, jak napovídala jeho chůze a jeho oči – bez výrazu a slunečních brýlí. „Co máte v té tašce na zemi?“ zeptal se obr silným hlasem.

„Alkohol. Whiskey. Chtěl byste to vidět?“

„Vystupte z vozu.“

Jack se na něj upřeně podíval. „Cože?“

Obr ustoupil od auta. „Okamžitě si vystupte z vozu.“

Jack vystoupil – pomalu, protože se cítil, jako by mu někdo vyrazil dech. Obr řekl: „Položte ruce na střechu vozu,“ což Jacka rozesmálo. „Žádnou střechu nemá,“ řekl. „Vidíte? Říká se tomu kabriolet a zrovna teď žádnou střechu nemá.“

„Okamžitě položte ruce na střechu auta,“ přikázal policista.

„Jako takhle?“ Jack položil ruce na horní okraj okénka.

„Zůstaňte tak.“ Policista se vrátil k hlídkovému vozu, které Jacka zastavilo, cosi prohodil se svým kolegou sedícím na předním sedadle.

V tu chvíli si Jack vzpomněl, jak se v dnešní době z policejního auta všechno natáčí na video – někde to četl –, a tak na dva vozy za sebou ukázal vztyčený prostředníček. Potom znovu položil ruce na okraj okénka. „Pěkná volovina,“ poznamenal.

První policista vystoupil z auta a přistoupil k Jackovi, pouzdro s pistolí připevněné na stehnu. Jack, velké břicho visící přes pásek a s rukama komicky položenýma na okénku, se na muže ohlédl a řekl: „Pěkně vyzbrojenej.“

„Co jste to říkal?“ zeptal se policista popuzeně.

„Nic jsem neřekl.“

„Chcete, abych vás zatkl?“ zeptal se. „To byste chtěl?“

Jack se začal smát, ale potom se kousl do rtu. Zavrtěl hlavou a díval se přitom do země. Spatřil spoustu mravenců, jejichž cestu narušila kola jeho auta, a zíral na ty droboučké tvorečky, kteří si hledali cestu v prasklém asfaltu mezi zrnky písku od místa, kde jich jeho pneumatika tolik rozdrtila, a mířili – kam? Na nějaké nové místo?

„Otočte se a zvedněte ruce,“ nařídil policista, a tak se Jack s rukama nahoře otočil a sledoval, jak kolem nich po placené dálnici projíždějí auta. Co kdyby ho někdo poznal? Stojí tu Jack Kennison s rukama nahoře jako nějaký zločinec a za ním dvě policejní auta s modrými blikajícími světly. „Teď mě poslouchejte,“ řekl policista. Zvedl si sluneční brýle, aby si protřel jedno oko, a v té krátké chvilce Jack zahlédl jeho oči; byly zvláštní, vypadaly jako rybí. Policista na Jacka ukázal prstem. Ukazoval na něj, ale nic neříkal, jako kdyby si nemohl vzpomenout, co se chystá říct.

Jack naklonil hlavu. „Poslouchám,“ řekl. „Jsem jedno velké ucho,“ řekl s takovým sarkasmem, jaký se mu jen podařilo vyslovit.

Rybí oko obešel Jackovo auto, otevřel dveře u spolujezdce a vytáhl lahev whiskey v igelitové tašce. „Co je tohle?“ zeptal se a kráčel k Jackovi zpátky.

Jack svěsil ruce a řekl: „Už jsem to říkal vašemu příteli, je to whiskey. No tak, vždyť to snad vidíte sám. Pro lásku boží.“

Rybí oko přistoupil blízko k Jackovi a Jack chtěl ustoupit, jenomže neměl kam zacouvat, hned za zády mu stálo auto. „Zopakujte, co jste mi právě řekl,“ nařídil mu Rybí oko.

„Říkal jsem, že je to whiskey, což vidíte sám. A pak jsem řekl něco o Bohu. Něco o Bohu a o lásce.“

„Vy jste pil,“ řekl Rybí oko. „Pil jste, pane.“ V hlase měl něco tak ohavného, že Jack okamžitě vystřízlivěl. Rybí oko odložil tašku s whiskey na sedadlo řidiče v Jackově autě.

„Ano,“ řekl Jack. „Dal jsem si drink v baru Regency v Portlandu.“

Rybí oko vytáhl něco ze zadní kapsy; bylo to dost malé na to, aby to udržel v jedné ruce, ale bylo to hranaté a šedé a Jack hlesl: „Ježíši, vy mně chcete dát ránu taserem?“

Rybí oko se usmál. Usmál se! Přistoupil k Jackovi s tou věcí v napřažené ruce. „Prosím vás, no tak,“ ohradil se Jack. Rukama si kryl hrudník; byl vyděšený.

„Dýchněte do toho,“ řekl Rybí oko a na věci, kterou držel, se objevila hadička.

Jack přiložil ústa k hadičce a foukl.

„Znovu,“ řekl Rybí oko a přistoupil k Jackovi blíž.

Jack se znovu nadechl, foukl a potom hadičku pustil z úst. Rybí oko se na tu věc zblízka podíval a prohlásil: „Vida vida, jste těsně pod povoleným limitem.“ Strčil si zařízení s hadičkou do kapsy a řekl Jackovi: „Kolega vám vypisuje pokutu. Jakmile vám ji dá, doporučil bych, abyste nastoupil a jel rovnou na technickou kontrolu. Rozumíte mi, pane?“

„Ano,“ přikývl Jack. A potom se ozval znovu: „Můžu si už sednout do auta?“

Rybí oko se k němu naklonil. „Ano, teď už si můžete sednout do auta.“

Jack se tedy usadil na sedadle řidiče, které bylo nízko nad zemí, protože šlo o sportovní vůz, položil tašku s whiskey na sedadlo vedle sebe a čekal, až mu ten obr přinese pokutu. Rybí oko ale zůstal stát na místě, jako by Jack mohl vzít do zaječích.

A potom – koutkem oka – spatřil Jack něco, čím si nikdy nebude jistý a na co nikdy nezapomene. Policistův rozkrok byl přesně ve výši Jackových očí a Jack si pomyslel – napadlo ho to, ale rychle odvrátil pohled –, že ten chlap má možná erekci. Na kalhotách byla boule větší než – Jack vzhlédl k policistově obličeji a ten chlap se na něj díval přes své sluneční brýle.

K autu přistoupil obr a podal Jackovi pokutu. „Moc vám děkuju, pánové. Tak já pojedu,“ řekl Jack. A pomalu odjel. Ale Rybí oko ho sledoval celou cestu po dálnici, dokud Jack nedojel ke sjezdu na Crosby, kde odbočil, a ten chlap nejel za ním, ale pokračoval dál rovně po dálnici. Jack vykřikl: „Pořiď si pořádný slipy jako každej chlap v tomhle státě!“

Jack se zhluboka nadechl a zamumlal: „V pohodě, v pohodě. Už je po všem.“ Jel dalších osm mil do Crosby. „Betsy, Betsy!“ řekl nahlas. „Počkej, až ti povím, co se mi stalo. Bets, tomu nebudeš věřit.“ Dovolil si s ní tuhle konverzaci o tom, co se mu právě přihodilo. „Díky, Betsy,“ řekl a ve skutečnosti jí děkoval za to, že brala tak dobře jeho operaci prostaty. A skutečně to zvládla dobře, o tom nebylo nejmenších pochyb. Jack celý život nosil trenýrky. Žádné slipy, ale v Crosby v Maine se trenýrky nedaly sehnat. Ohromilo ho to. A Betsy mu zajela do Freeportu a koupila mu trenýrky tam. A potom po operaci prostaty téměř před rokem se musel svých trenýrek vzdát. Potřeboval místo, kam nalepit tu pitomou vložku. Jak ji jen nesnášel! A teď, jako na zavolanou, ucítil, jak z něj uniklo vystříknutí – žádných pár kapek. „Pro boha živého,“ hlesl. Zdálo se, že celý tenhle stát nosí slipy; zrovna nedávno jel Jack na kraj města do Walmartu, aby si koupil další balení, a všiml si, že ani tam trenýrky neprodávají. Jenom stojany se slipy ve velikostech až po XXXL pro všechny ty tlusté ubožáky, obry, v tomto státě. Ale Betsy mu tehdy zajela do Freeportu a sehnala mu trenýrky tam. Ach Betsy! Betsy!

…

Doma měl Jack potíže uvěřit tomu, co se mu toho dne stalo, celé mu to připadalo směšné a zároveň jaksi podružné. Dlouho seděl ve svém velkém křesle a rozhlížel se po obývacím pokoji; byla to prostorná místnost s nízkou modrou sedačkou na kovových nohách, která stála několik desítek centimetrů od zdi čelem k televizi, poté se v pravém úhlu stáčela podél další části místnosti a stál před ní konferenční stolek s kovovými nohami a skleněnou deskou. Potom se Jack v křesle otočil a zíral z oken na louky a stromy s jasně zelenými listy za nimi. S Betsy se shodli, že se jim výhled na louku líbí víc než pohled na vodu, a když si na to vzpomněl, rozlilo se v něm teplo. Nakonec vstal, nalil si trochu whiskey a na sporáku si ohřál čtyři párky. Vrtěl hlavou, když si otvíral konzervu pečených fazolí. „Betsy,“ řekl několikrát nahlas. Když dojedl, umyl nádobí – nedal je do myčky, to se mu zdálo zbytečně namáhavé –, nalil si další sklenku whiskey a vrátil se v myšlenkách k Betsy, když byla tolik zamilovaná do toho Toma Grogera. Ach, jak zvláštní věc život je…

Plný dobré vůle – den už končil a whiskey zafungovala – se posadil k počítači a toho chlapíka, Toma Grogera, zadal do Googlu. Našel ho; podle všeho stále učí na té soukromé střední škole pro dívky v Connecticutu. Bude mu o osm let méně než Jackovi. Ale škola jenom pro dívky? Ještě dneska? Jack si prohlížel výsledky hledání a všiml si, že škola už asi deset let přijímá i chlapce. Potom našel malou fotografii Toma Grogera; teď už šedovlasého muže, hubeného, to bylo znát z jeho obličeje, který vypadal velice příjemně a podle Jacka i zdvořile. Na stránkách školy na něj byla i e-mailová adresa. A tak mu Jack napsal. „Moje žena Betsy (Arrowová, jak jste ji znal vy) před sedmi měsíci zemřela. Vím, že vás v mládí velmi milovala, a tak jsem si říkal, že byste možná chtěl vědět o její smrti.“ Stiskl odeslat.

Jack se opřel a sledoval světlo, které ve stromech pomalu měnilo odstín. Ty dlouhé, předlouhé večery; byly tak táhlé a krásné, až ho to zabíjelo. Louka temněla, stromy za ní stály jako kousky černého plátna, ale z nebe stále svítily sluneční paprsky, které jemně prořízly trávu na vzdáleném konci louky. Jack se v myšlenkách znovu vrátil ke končícímu dni a měl pocit, že mu to nedává žádný smysl. Měl ten chlap skutečně erekci? Připadalo mu to nemožné, přesto věděl – svým způsobem to věděl –, že za tím mohl stát pocit vzteku a moci. Pokud tedy ten chlap vůbec erekci měl. A pak si Jack vzpomněl na mravence, kteří se stále snažili dostat svá zrnka písku, kam je dostat potřebovali. To, jak byli droboučcí, přesto nezlomní, Jacka téměř rozlítostnilo.

O dvě hodiny později se Jack podíval do e-mailu. Doufal, že by mu mohla napsat dcera a v životě by se mu mohla znovu objevit Olive Kitteridgeová. Koneckonců to byla ona, kdo mu napsal e-mail jako první, o svém synovi, a on jí napsal o své dceři. Dokonce Olive jednou řekl o své aférce s Elaine Croftovou, a zdálo se, že ho Olive nesoudí. Vyprávěla mu o jednom učiteli, do kterého se před lety zamilovala – téměř aférka, tak tomu říkala – a který jedné noci zemřel při autonehodě.

Podíval se do e-mailové schránky a napadlo ho, že zapomněl (zapomněl!) na Toma Grogera. Zjistil, že mu přišla odpověď od TGroger@Whiteschool.edu. Jack na ni zamžoural přes své brýle na čtení. „Vím o smrti vaší ženy. Byli jsme s Betsy v kontaktu mnoho let. Nevím, jestli vám to mám říkat nebo ne, ale mluvila se mnou o vašem vlastním techtlování, a proto bych vám možná měl říct – nevím, jak jsem už řekl, jestli vám to říkat nebo ne –, že jsme se v jistém období s Betsy scházeli v hotelu v Bostonu a také v New Yorku. Možná už o tom víte.“

Jack se na židli odstrčil od stolu, až její kolečka zarachotila na dřevěné podlaze. Zase se ke stolu přitáhl a zprávu si přečetl znovu. „Betsy,“ zamumlal, „teda, ty potvoro.“ Sundal si brýle a rukou si otřel obličej. „Do prdele,“ hlesl. Za pár minut si brýle znovu nasadil a zprávu si přečetl ještě jednou. „Techtlování?“ vykřikl hlasitě. „Kdo proboha používá výraz ‚techtlování‘? Co jsi zač, Grogere, nějakej teplouš?“ Stiskl smazat a zpráva zmizela.

Jack okamžitě vystřízlivěl. Procházel se po domě a díval se na detaily, které mu připomínaly manželku, lampy s dolním okrajem s třásněmi, mahagonová miska, kterou si Betsy někde pořídila a která teď stála na konferenčním stolku plná nepořádku: klíče, starý nefunkční telefon, vizitky, papírové svorky. Snažil se vzpomenout si, kdy jeho žena jela do New Yorku, a bylo to – usoudil – někdy zkraje jejich manželství. Pracovala jako učitelka v mateřské škole a Jack si vzpomněl, že v New Yorku mluvila na jednom z povinných mítinků. Nevěnoval tomu pozornost; měl plné ruce práce se získáváním pracovního poměru na dobu neurčitou na univerzitě a pak už měl prostě jen plné ruce práce obecně.

Jack se posadil do křesla, ale hned zase vstal. Znovu se prošel po domě, zíral ven na ztemnělou louku, poté vyšel do patra a prošel se i tam. Jeho postel, jejich manželská postel, byla rozestlaná, stejně jako každý den kromě toho, kdy chodila paní na úklid, a postel mu teď připadala stejně rozházená, jako byl on nebo jako jeho vztah s manželkou. „Betsy,“ řekl nahlas. „Ježíši Kriste, Betsy.“ Nejistě se posadil na okraj postele a rukou si přejížděl po krku. Možná ho Groger jenom vodí za nos, je krutý, jen aby si z něho vystřelil. Ale ne. Takový Groger není; je, jak to Jack za ta léta pochopil, vážný člověk, vždyť učí angličtinu, pro lásku boží, celá ta léta učí ty husičky. Moment, tak proto mu Betsy řekla, že by jí to bývalo „hodně zjednodušilo život“, kdyby Jack zemřel při operaci žlučníku tehdy dávno? Jak dávno to bylo? Kolem deseti let manželství. „Ty jsi mi píchal manželku?“ rozčílil se Jack nahlas. „Ty jeden malej kokote.“ Vstal a pokračoval v pocházce po patře. Byl tam další pokoj a ještě místnost, kterou jeho žena používala jako pracovnu; Jack do obou vešel a otáčel se tam, jako by něco hledal. Potom se vrátil dolů a prošel dvě místnosti pro hosty, tu s manželskou postelí a tu s jednolůžkem. V kuchyni si nalil další whiskey z lahve, kterou si toho dne koupil. Měl pocit, že to bylo už hrozně dávno.

Jeho pletky s Elaine Croftovou začaly, až když byl ženatý už pětadvacet let. Ta nutkavá potřeba, kterou s Elaine cítili; bože, to bylo něco. Bylo to strašné. Znala něco takového i Betsy? Ne, to není možné, Betsy nebyla ten typ ženy, který by měl nutkavou potřebu. Ale jak má vlastně vědět, jaký typ ženy Betsy byla?

„Hej Cassie,“ řekl Jack, „tvoje máma byla běhna.“

Věděl ale, už když to řekl, že to není pravda. Cassieina matka byla – no, možná tak trochu běhna ano, prokrista, jestli to dělala s Tomem Grogerem v hotelu v Bostonu a New Yorku, když byla Cassie malá –, ale zároveň byla Betsy úžasná matka, a to byla pravda. Jack zavrtěl hlavou. Najednou si připadal opilý. Taky věděl, že to nikdy, nikdy neřekne dceři, nechá jí představu matky, jakou Cassie má: světice, která musela vycházet s jejím homofobním otcem, tím egocentrickým hajzlem.

„Tak dobrá,“ řekl Jack. „Dobrá.“

Znovu se posadil k počítači. Vytáhl smazanou zprávu z koše, znovu si ji přečetl a potom napsal – dával si dobrý pozor na pravopis, aby to nevypadalo, že je opilý –„Zdravím, Tome. Ano, vím o vašich schůzkách s ní. Proto jsem si říkal, že byste mohl chtít vědět o její smrti.“ Odeslal zprávu a vypnul počítač.

Vstal, posadil se do svého křesla a dlouho v něm zůstal. Znovu myslel na mravence, které dnes viděl, když ho ten odporný policajt Rybí oko nechal stát s rukama na autě, na tyhle mravence. Dělali prostě to, co dělat měli, žili, dokud nezemřeli, tak hlava nehlava přejetí Jackovým autem. Nedovedl na ně přestat myslet. Jack Kennison, který studoval lidské chování od středověku až do doby, kdy byl zabit rakousko-uherský arcivévoda František Ferdinand, v důsledku čehož se v Evropě všichni vyhazovali do vzduchu, vzpomínal na mravence.

Potom pomyslel na to, že zítra je neděle a jak dlouhý to bude den.

A potom vzpomínal – jako kdyby kolem něj projel kaleidoskop barev – na svůj vlastní život, jaký byl a jaký je teď, a řekl nahlas: „Nejsi nic moc, Jacku Kennisone.“ Zarazil se, ale cítil, že je to pravda. Kdo že použil výraz ‚není nic moc‘? Olive Kitteridgeová. Řekla to o nějaké ženě ve městě. „Není nic moc,“ pronesla, a ženu tak zavrhla.

Nakonec si Jack vzal kus papíru a pero a napsal: „Drahá Olive Kitteridgeová, chybíš mi, a kdyby ti přišlo přijatelné mi zavolat, napsat e-mail nebo se za mnou stavit, budu moc rád.“ Podepsal se a zastrčil papír do obálky. Neolízl ji ani nezalepil. Až ráno se rozhodne, jestli ho pošle, nebo ne.

Porod

O dva dny dříve Olive Kitteridgová pomohla porodit dítě.

Pomohla porodit dítě na zadní sedačce svého auta; stálo na trávníku před domem Marlene Bonneyové. Marlene pořádala večírek před narozením dítěte své dcery a Olive nechtěla parkovat za ostatními auty seřazenými na příjezdové kamenité cestě. Měla obavy, že někdo zastaví za ní a ona nebude moci odjet; Olive měla ráda pocit, že se může dostat pryč. A tak zabrzdila na trávníku před domem a dobře, že tak udělala, protože ta hloupá holka – jmenovala se Ashley, měla výrazné blond vlasy a byla to kamarádka Marleniny dcery – začala rodit a Olive si toho všimla dřív než kdokoli jiný; všichni seděli na skládacích židlích v obývacím pokoji a Olive si všimla, že Ashley, která s obrovským břichem dřepěla vedle ní ve strečovém červeném topu, jenž zdůrazňoval její pokročilé těhotenství, odešla z pokoje a Olive měla jednoduše hned jasno.

Vyšla z místnosti, našla dívku naklánět se nad dřezem a vzdychat: „Panebože, panebože,“ a Olive jí řekla: „Začala jsi rodit,“ a ta hlupačka odpověděla: „Asi jo. Ale termín mám až příští tejden.“

Hloupá holka.

I celý ten večírek. Olive nad tím přemýšlela, když teď seděla na židli ve svém vlastním obývacím pokoji, dívala se ven na moře a nemohla, dokonce ani teď, uvěřit, jak pitomý ten večírek byl. „Pitomý, pitomý, pitomý, pitomý,“ řekla nahlas. A potom vstala, odešla do kuchyně a posadila se tam. „Bože,“ hlesla.

Pohupovala chodidly.

Podle velkých hodinek svého zemřelého manžela Henryho, které měla na ruce a nosila je od jeho mrtvice před čtyřmi lety, byly čtyři hodiny. „Tak dobrá,“ řekla. A vzala si bundu – byl sice červenec, ale ten den chladno – a velkou černou kabelku, vyšla ven a nasedla do auta – na zadním sedadle byl pořád ještě sajrajt z té hloupé holky, ačkoli se ho Olive snažila vyčistit, jak nejlépe to šlo – a odjela do lahůdek U Libbyho, kde si koupila humrovou rolku, a pak odjela na pobřeží na vyhlídku Point, zůstala sedět v autě, jedla rolku a dívala se na maják na skále Halfway Rock.

Poblíž zaparkoval nějaký muž v dodávce a Olive na něj přes okénko zamávala. On na ni ne. „Tak si trhni nohou,“ poznamenala a malý kousek humra jí přistál na bundě. „Ále, k čertu s tím,“ zaláteřila, protože majonéza se vpila do látky – všimla si drobné tmavší tečky – a bunda bude zničená, jestli se rychle nedostane do horké vody. Byla nová, Olive ji dokončila den předtím; sešívala kousky modro-bílé spirálami prošívané látky na svém starém šicím stroji a dávala si pozor, aby byla bunda dostatečně dlouhá a sahala jí až pod zadek.

Cítila se podrážděně.

Muž z dodávky se vybavoval po telefonu a najednou se zasmál; viděla, jak zaklonil hlavu, dokonce mu byly vidět zuby, když se smál. Potom nastartoval a zacouval, zatímco stále mluvil do telefonu, a Olive zůstala sama se zátokou, která se před ní rozprostírala; slunce se třpytilo na vodě, stromy na malém ostrůvku stály v pozoru, kameny byly mokré a začínal odliv. Olive slyšela jen zvuky svého žvýkání a přepadla ji hluboká osamělost.

Stál za tím Jack Kennison. Uvědomovala si, že právě na něj celou dobu myslela, na toho hrozného bohatého žvanila, se kterým se několik týdnů toho jara vídala. Líbil se jí. Dokonce si k němu jednou lehla do postele, teď už před měsícem, přímo vedle něj, a když mu položila hlavu na prsa, slyšela, jak mu tluče srdce. Pocítila tehdy příval úlevy – a potom ji zachvátil strach. A strach Olive neměla ráda.

A tak se po chvíli posadila a on řekl: „Zůstaň, Olive.“ Ale nezůstala. „Zavolej mi,“ řekl jí. „Byl bych rád, kdybys mi zavolala.“ Nezavolala. Může jí zavolat on, když bude chtít. A on nezavolal. Brzy poté na něj narazila v obchodě a řekla mu o synovi, který v New Yorku každým dnem čeká další dítě, a Jack byl milý, ale nenavrhl jí, aby za ním zajela, a potom ho viděla znovu (on ji ne) v tomtéž obchodě, kde se bavil s tou hloupou vdovou Berthou Babcockovou, která podle Olivina mínění mohla být republikánka, stejně jako Jack; třeba dává před Olive přednost téhle hloupé ženské. Kdo ví? Poslal jí e-mail se spoustou otazníků v předmětu, ale bez dalšího textu. To podle Olivina názoru není e-mail.

„K čertu s tebou,“ řekla a dojedla humrovou rolku. Zmuchlala papír, do něhož byla rolka zabalená, a hodila ho na zadní sedadlo, kde byla stále skvrna od té hloupé holky.

…

„Dneska jsem pomohla porodit dítě,“ řekla synovi po telefonu.

Ticho.

„Slyšel jsi mě?“ zeptala se Olive. „Říkala jsem, že jsem dneska pomohla porodit dítě.“

„Kde?“ zeptal se opatrně.

„V mým autě před domem Marlene Bonneyový. Byla tam jedna holka –“ A vypověděla mu celý příběh.

„Pane jo. Výborně, mami.“ A potom dodal zatrpkle: „Můžeš přijet sem a porodit svoje další vnouče. Ann bude rodit v bazénku.“

„V bazénku?“ Olive nechápala, o čem je řeč.

Christopher něco tlumeně řekl někomu vedle sebe.

„Ann je znovu těhotná? Christophere, proč jsi mi to neřekl?“

„Ještě těhotná není. Ale snažíme se. Bude těhotná.“

„Co tím myslíš, že bude rodit v bazénku?“ zeptala se Olive. „V plaveckým bazénu?“

„Jo. Tak trochu. V dětským bazénku. Takovým tom, co jsme měli na dvorku. Akorát tenhle je větší a samozřejmě naprosto čistý.“

„A proč?“

„Proč? Protože je to přirozenější. Dítě vklouzne do vody. Bude u toho porodní asistentka. Je to bezpečné. Vlastně ještě líp, je to způsob, jakým by se děti měly rodit.“

„Aha,“ povzdychla si Olive. Vůbec to nechápala. „Kdy se jí to dítě má narodit?“

„Jakmile budeme vědět, že je těhotná, začneme počítat. Nikomu jsme ani neřekli, že se snažíme o dítě, kvůli tomu, co se stalo tomu předchozímu. Ale tobě jsem to řekl. Takže tak.“

„Tak dobře,“ řekla Olive. „Ahoj.“

Christopher – byla si tím jistá – vydal znechucený zvuk, než řekl: „Tak ahoj, mami.“

…

Doma Olive potěšilo, že skvrnka od majonézy na nové bundě působením teplé vody a mýdla mizí, a pověsila bundu v koupelně, aby mokrá skvrna uschla. Potom se vrátila do obýváku a sedla si do křesla s výhledem na zátoku. Zešikma na ni svítilo slunce a voda jiskřila, houpaly se na ní jedna nebo dvě bójky pastí na humry. Slunce v tuto denní dobu, když jeho paprsky pod ostrým úhlem dopadaly na hladinu, bylo neobyčejně jasné. Nemohla přestat myslet na ten hloupý večírek před narozením dítěte. Samé ženské. Proč chodí na takové večírky jen ženské? Copak muži nemají s dětmi nic společného? Olive napadlo, že nemá ráda ženy.

Muže měla ráda.

Vždycky je měla ráda. Chtěla mít pět synů. A stále si přála, aby je bývala měla, protože Christopher byl… Ach, Olive pocítila, jak na ni dosedla tíha skutečného zármutku, jako by na ní ležela celou dobu od Henryho mrtvice před čtyřmi lety a od jeho smrti před dvěma lety. Téměř cítila, jak jí ta váha drtí hrudník. Christopher a Ann pojmenovali své první dítě Henry, po Chrisově otci. Henry Kitteridge. Takové úžasné jméno. Úžasný muž. Olive svého vnuka ještě neviděla.

Poposedla v křesle, podepřela si bradu rukou a znovu se v myšlenkách vrátila k tomu večírku. Stál tam stůl s jídlem; Olive na něj z místa, kde seděla, viděla přímo; byly tam nachystané malé sendviče, ruská vejce a na malé kousky nakrájený koláč. Když kolem ní procházela Marlenina těhotná dcera, Olive ji zatahala za šaty a požádala ji: „Mohla bys mi podat nějaké tamhleto jídlo?“ Dívka vypadala překvapeně, ale potom řekla: „Ach, ale samozřejmě, paní Kitteridgeová.“ Dívku ale cestou ke stolu zastavovali hosté a trvalo jí celé věky, než měla Olive konečně na klíně na malém papírovém talířku dvě ruská vejce a malý kousek čokoládového koláče. Žádná vidlička, ubrousek, nic. „Děkuju ti,“ řekla jí Olive.

Čokoládový koláč si strčila na jedno sousto do úst a talířek s ruskými vejci potom zasunula daleko pod židli. Z ruských vajec se jí zvedal žaludek.

Marlenina dcera se posadila do bílého proutěného křesla s opěrkami ozdobenými splývajícími stužkami, jako by byla královnou dne. Když se nakonec všichni usadili – nikdo si nevybral místo vedle Olive, dokud se tam neposadila Ashley, na kterou jinde místo nezbylo –, Olive si všimla stolu, na němž se tyčil kopec dárků; v tu chvíli si to uvědomila: nepřinesla žádný dárek. Projela jí vlna děsu.

Marlene Bonneyová se u ní cestou do kuchyně zastavila a tiše se zeptala: „Olive, jak se má Christopher?“

„To nový dítě mu zemřelo,“ řekla Olive. „Několik dní před termínem porodu se mu zastavilo srdce. Ann ho musela vytlačit mrtvý.“

„Olive!“ Marleniny hezké oči se zalily slzami.

„Nemá cenu kvůli tomu brečet,“ opáčila Olive. (Olive brečela. Když zavěsila telefon, poté co jí to Christopher řekl, brečela jako nemluvně.)

„Ach, Olive. To je mi moc líto.“ Marlene se otočila, pohledem přejela místnost, a zašeptala: „Radši to tady nikomu nebudeme říkat, co myslíš?“

„Dobře,“ odvětila Olive.

Marlene Olive stiskla ruku a řekla: „Půjdu se věnovat těmhle holkám.“ Došla doprostřed místnosti, zatleskala a řekla: „Tak dobrá, můžeme začít?“

Marlene zvedla jeden dárek ze stolu a podala ho své dceři, která přečetla kartičku s věnováním a řekla: „Á, tenhle je od Ashley,“ a všichni se otočili na těhotnou blondýnu vedle Olive. Ashley lehce zamávala, obličej jí zářil. Marlenina dcera rozvázala stužky na balíčku a lepicí páskou je nalepila na papírový talířek. Nakonec vybalila malou krabičku, ve které se schovával maličký svetřík. „Ach, no jen se podívejte!“ zvolala.

V místnosti se ozvalo několik nadšených ohlasů. A potom, k Olivině zděšení, putoval svetřík z ruky do ruky. Když se dostal k ní, řekla: „Moc hezký,“ a podala ho Ashley, která poznamenala: „Já už jsem ho viděla,“ a lidé se zasmáli; Ashley ho poslala dál ženě po své druhé straně, která o svetru namluvila spoustu věcí a nakonec se otočila k dívce po své levici. Celé to trvalo hrozně dlouho. Jedna dívka se zeptala: „Ten jsi upletla sama?“ a Ashley řekla, že ano. Některá další žena poznamenala, že její tchyně také plete, ale ne tak krásné věci jako tenhle svetřík. Vypadalo to, že Ashley strnula a oči se jí rozšířily. „To je od vás hezký,“ řekla.

Nakonec přišel čas na další dárek a Marlene s ním přistoupila ke své dceři. Ta se podívala na cedulku a řekla: „Od Marie.“ Jedna mladá žena ze vzdálenějšího kraje místnosti na všechny zamávala. Marlenině dceři dost dlouho trvalo připevnit stužky z dárku izolepou na papírový talíř a Olive si uvědomila, že stejně to proběhne u každého dárku a výsledkem bude talíř polepený stužkami, a to ji vyděsilo. Seděla a čekala, načež Marlenina dcera pozvedla sadu plastových dětských lahví potištěných malými lístečky. Neměly takový ohlas jako svetřík, jak si Olive všimla. „Ty nebudeš kojit?“ zeptal se někdo a Marlenina dcera zaváhala: „No, já to chci zkusit…“ Ale potom zvesela dodala: „Ale tohle se mi určitě bude hodit.“

Marie se ozvala: „Já jsem si jen říkala, že nikdy nevíš. Nejlepší je mít nějaký lahvičky po ruce, i když kojíš.“

„No jistě,“ dodal někdo další a lahvičky začaly kolovat. Olive si pomyslela, že s nimi to půjde rychleji, ale zdálo se, že každá žena, která se jich dotkla, se chtěla ke kojení vyjádřit. Olive Christophera rozhodně nekojila – tehdy nekojil nikdo, kromě lidí, kteří si mysleli, že jsou něco víc.

Při třetím dárku, který Marlenina dcera dostala do ruky, už Olive trpěla. Nedokázala si představit, jak dlouho může trvat rozbalování každého zatraceného dárku na stole a opatrné lepení stužek na ten proklatý talířek, zatímco všichni musejí čekat – čekat –, než každý dárek oběhne kolečko. Napadlo ji, že o takové pošetilosti v životě neslyšela.

Do rukou se jí dostaly žluté botičky; zírala na ně a poté je podala Ashley. „Ty jsou úžasný,“ okomentovala je blondýnka.

A potom Olive zničehonic napadlo, že nebyla šťastná ani před tím, než měl Henry mrtvici. Proč se jí ta myšlenka rozsvítila v hlavě právě v tu chvíli, netušila. Vědomí absence štěstí ji tu a tam přepadlo, ale obvykle když byla sama.

Pravdou je, že Olive nerozuměla tomu, proč s sebou věk přinesl určité ochlazení citů k manželovi. Zdálo se, že si nemůže pomoci, jako kdyby ta kamenná zeď, která mezi nimi v průběhu jejich dlouhého manželství rostla – kamenná zeď, která je oddělovala, ale zároveň poskytovala nečekané chvíle v podobě mechem pokrytých teplých koutků, jimiž mezi nimi v náhlém zasmání nebo porozumění proudily paprsky světla –, vyrostla příliš vysoko a stala se příliš nezdolatelnou a v jejích skulinách už nerostly květiny, zato podél ní zuřily ledové bouře. Jinými slovy se mezi ně dostalo něco nepřekonatelného. Někdy si dokázala ukázat na to, kde se objevil nový balvan nebo hromada kamení (Christopherovo dospívání, její city k Jimu O’Caseymu, který před tak dávnou dobou učil ve stejné škole jako ona, Henryho směšné chování kolem té malé Thibodeauové, hrůza z toho zločinu, který si Henry a Olive protrpěli spolu a pod hrozbou smrti vyřkli nevyslovitelné věci; pak tu byl Christopherův rozvod a synův odjezd z města), ale stále nerozuměla tomu, proč by měli začínat stáří s takovou vysokou zdí mezi sebou. Ale byla to její chyba. Protože když se její srdce stáhlo, to Henryho začalo být žádostivější, a když za ni někdy doma přistoupil a zezadu ji objal, měla co dělat, aby se viditelně neotřásla. Přestaň, chtělo se jí křičet. (Ale proč? Jaký zločin spáchal, tedy kromě toho, že se dožadoval její lásky?)

„To je odsávačka,“ řekla jí Ashley, protože Olive držela plastovou pomůcku v rukách, otáčela ji a nemohla přijít na to, k čemu slouží. „Aha,“ odvětila Olive a podala ji Ashley. Podívala se na stůl s dary a napadlo ji, že v jejich kopci se ještě neobjevil ani malý zářez.

Právě kolovala světle zelená dětská deka. Olive se líbilo, jak je hebká; položila si ji na klín a hladila ji rukama. Někdo poznamenal: „Paní Kitteridgeová, podělte se s námi,“ a Olive ji okamžitě podala Ashley. „Jé, ta je příjemná,“ vykřikla Ashley a v tu chvíli si Olive všimla, že dívce po stranách obličeje stékají kapičky potu. A potom si pomyslela – byla si tím docela jistá –, že zaslechla, jak dívka zašeptala: „Ach bože.“ Když se zelená deka dostala k Marii na opačném konci místnosti, Ashley vstala a oznámila: „Omluvte mě, musím si odskočit.“ Marlene se jí zeptala: „Víš kam, že?“ Ashley odpověděla, že ano.

Mezi hosty kolovala sada dětských osušek, ale Ashleyina židle pořád zela prázdnotou. Olive osušky podala dívce na druhé straně prázdné židle. Potom vstala a řekla: „Hned jsem zpátky.“ V kuchyni našla Ashley, ohnutou nad dřezem a sténající: „Ach bože, ach bože.“

„Jsi v pořádku?“ zeptala se Olive nahlas. Dívka zavrtěla hlavou. „Ty rodíš,“ oznámila jí Olive.

Dívka se na ni podívala, obličej celý vlhký. „Myslím, že jo,“ hlesla. „Dneska ráno jsem si říkala, že jsem možná měla kontrakci, ale žádná další potom nepřišla, a teď – ach bože,“ zasténala a předklonila se s prsty zaháknutými za kraj dřezu.

„Jedeme do nemocnice,“ oznámila Olive.

Za okamžik se Ashley narovnala a vypadala klidněji. „Nechci to tu dneska pokazit, je to pro ni tak důležitý. Víte,“ zašeptala Olive do ucha, „nevím, jestli si ji Ricky vůbec vezme.“

„Koho to zajímá,“ opáčila Olive. „Ty jsi začala rodit. K čertu s nějakým zkaženým večírkem. Ani si nevšimnou, že tam nejsi.“

„Ale jo, všimnou. A potom bude pozornost upřená na mě. Ale měla by být –“ Ashley zkrabatila obličej a znovu se pevně chytila okraje dřezu. „Ach bože, ach bože,“ zasténala.

„Jdu si pro tašku a okamžitě tě odvezu do nemocnice,“ prohlásila Olive a uvědomovala si, že nasadila svůj učitelský tón hlasu. Vrátila se do obývacího pokoje a přinesla si odtamtud svou velkou černou kabelku.

Hosté se zrovna něčemu smáli; Olive narazil do ušních bubínků hlasitý smích. „Olive?“ zaslechla Marlenin hlas.

Olive pozvedla ruku nad hlavu a vrátila se do kuchyně, kde Ashley lapala po dechu. „Pomozte mi,“ řekla s pláčem.

„Tak jdeme,“ řekla Olive a postrčila dívku ke dveřím. „Tamhleto je moje auto, to na trávníku. Nastup si.“

Objevila se Marlene. „Co se děje?“

„Začala rodit,“ řekla Olive, „a já ji vezu do nemocnice.“

„Ale já jsem nechtěla nic pokazit,“ řekla Ashley Marlene; stála ve dveřích se zmatkem ve zpoceném obličeji.

„Hned,“ řekla Olive. „Hned teď si nastup ke mně do auta. Do toho na trávníku.“

„Ach Olive, zavoláme sanitku. Co když se to dítě narodí cestou? Zůstaň tady, Olive. Zavolám jim.“ Marlene se natáhla pro telefon na zdi a zdálo se, že uběhla celá věčnost, než hovor někdo přijal.

„Já ji tam odvezu, takže řekni tomu, s kým budeš mluvit, jak vypadá moje auto, a můžou jet za mnou, když budou chtít.“

„Ale jak vypadá tvoje auto?“ téměř zakvílela Marlene.

„Tak se na něj podívej,“ nařídila jí Olive. Ashley už otevřela dveře a soukala se na zadní sedadlo Olivina vozu. „Řekni řidiči sanitky, ať mě zastaví, jestli se tu teda objeví.“

Když otevřela dveře u řidiče, spatřila Olive dívčinu tvář a uvědomila si: Tak a je to. Téhle dívce se teď narodí dítě. „Sundej si kalhoty,“ nařídila jí. „Hned. Sundej si je.“ Ashley se o to pokusila, ale kroutila se bolestí. Olive se třesoucíma rukama prohrabala věcmi ve své kabelce a našla nůžky, které nosila neustále s sebou. „Lehni si.“ Olive se naklonila do auta, ale měla strach, že dívku nůžkami píchne do břicha, a tak auto obešla, otevřela druhé dveře a podařilo se jí kalhoty rozstřihnout. Potom auto znovu obešla a stáhla dívce kalhotky. „Zůstaň ležet,“ řekla jí pevně, jako učitelka.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Olive Kitteridgeová je zpět.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.