Jennifer Nivenová

Bez dechu

BREATHLESS

Text copyright © 2020 by Jennifer Niven

This translation published by arrangement with Random House

Children’s Books, a division of Penguin Random House LLC.

All rights reserved.

Translation © Jana Rajnyšová, 2021

ISBN 978-80-242-7674-8

Justinovi,

skutečnému Jeremiahu Crewovi.

Miluji tě víc, než lze slovy vypovědět.

Nikdo nikdy nezměřil,

ani básníci,

kolik srdce dokáže pojmout.

ZELDA FITZGERALD

Byl jsi můj první. Nemyslím tím jen sex, přestože to patřilo k věci. Byls první, kdo nahlédl přes všechno kolem do hlubin mé duše.

Některá jména a místa v příběhu jsou změněna, příběh sám je ale skutečný. Stále je přítomný, a protože jednoho dne to všechno bude minulostí, nechci zapomenout na to, čím jsem si prošla, co jsem si myslela, co jsem cítila a kým jsem byla. Nechci na tebe zapomenout.

Hlavně ale nechci zapomenout na sebe samu.

MARY GROVE, OHIO

8 DNÍ DO KONCE STŘEDNÍ

Otvírám oči, zamotaná do přikrývky, po podlaze se válí knihy otočené hřbetem vzhůru. Vím, že jsem zaspala, aniž se musím podívat na hodiny. Vyskakuju z postele, jedno chodidlo stále uvězněné v přikrývce, a přistávám plnou vahou na obličeji. Minutu ležím na zemi. Zajímalo by mě, jestli bych mohla předstírat, že jsem omdlela, a přesvědčit mámu, aby mi dnes dovolila zůstat doma.

Na podlaze je to fajn.

Něco tu ale trochu smrdí. Otevřu oko a vidím cosi ležet na koberci. Nejspíš je to nějaká kočičí pochoutka, co tu nechala naše kočka, Pampeliška. Otočím hlavu na druhou stranu, je to hned lepší, ale pak zvenku uslyším zatroubení klaksonu auta. To je můj táta.

Takže vyskočím na nohy, protože táta bude na ten pitomý klakson troubit tak dlouho, dokud nebudu sedět v autě.

Nemůžu najít jednu knihu, jednu botu, vlasy mám hrozné, oblečení zrovna tak, a především se vůbec necítím ve své kůži. Měla jsem se narodit jako Francouzka. Kdybych byla Francouzka, bylo by všechno v pohodě. Byla bych cool a elegantní a jezdila bych do školy na kole, takovém, co má vepředu košík. V první řadě bych vůbec mohla jezdit do školy na kole. Kdybych žila v Paříži místo v Mary Grove ve státě Ohio, tyhle balerínky by s mojí sukní vypadaly mnohem líp, vlasy bych neměla oranžovočervené – v barvě oranžové odrůdy rajčat – a všechno by to dávalo větší smysl.

Vejdu do pokoje rodičů v sukni a svrchním dílu plavek, těch černých, co jsem si minulý měsíc koupila se Saz a měla jsem v plánu strávit v nich celé léto. Všechny moje podprsenky jsou v prádle. Mámina skříň je elegantní a uklizená, ale chybí v ní systematičnost mého táty, který má všechno vzorně uspořádané podle barev, černá, šedá, tmavě modrá. Je barvoslepý a při tomhle systému se nemusí pořád někoho ptát: „Tohle je zelené, nebo hnědé?“ Prohrabávám se horní policí a pak ještě zásuvkou jeho prádelníku a hledám tričko, které si chci vzít, s nápisem Nirvana, 1993. Pořád mu ho kradu ze skříně a on si ho pak zase krade nazpátek, ale dneska není k nalezení.

Volám na mámu ze dveří přes chodbu směrem ke schodům:

„Kde je to tátovo triko s Nirvanou?“ Rozhodla jsem se, že si dneska vezmu právě tohle triko a žádné jiné.

Čekám dvě, tři, čtyři, pět vteřin, ale jediná odpověď je další zahoukání klaksonu. Vběhnu do svého pokoje a popadnu první tričko, které mi přijde pod ruku, i když je to tričko, které jsem na sobě neměla od prváku. Je na něm obrázek Slečny Piggy s třpytkami kolem.

U vchodových dveří máma říká: „Jestli Saz nemůže, přijedu pro tebe a odvezu tě domů.“ Moje máma je velmi zaneprázdněná známá spisovatelka – píše historické romány, literaturu faktu a cokoli, co má něco společného s historií – ale na mě si čas udělá vždycky. Když jsme se stěhovali do tohohle domu, pokoj pro hosty se přebudoval na máminu kancelář a táta strávil dva dny tím, že stavěl knihovny vysoké až ke stropu, aby se do nich vešly všechny knihy, které máma k práci potřebuje.

Musela něco zahlédnout ve výrazu mého obličeje, protože mi položí ruce na ramena: „No tak. Bude to v pohodě.“ Tím má na mysli moji nejlepší kamarádku Suzanne Bakshi (známější pod přezdívkou Saz) a mě, protože my budeme pořád kamarádky, nehledě na maturitu, vysokou školu a vůbec všechno, co nás v životě ještě čeká. Cítím, jak z ní proudí část její klidné, zářivé energie, jako když pták usedne na větev, putuje do mých ramen a paží a vlévá se mi přímo do krve. To je jedna z mnoha věcí, které máma dokonale ovládá. Díky tomu se všichni kolem ní cítí líp.

V autě si všimnu, že má táta pod sakem tričko Radiohead, což znamená, že triko s Nirvanou bude v prádle. Snažím se si to zapamatovat, abych si na to vzpomněla, až se vrátím domů, a mohla si ho vzít večer na párty.

První tři nebo čtyři minuty jízdy mlčíme, ale to je normální; na rozdíl od mámy nejsme já a táta ranní ptáčata a cestou do školy rádi udržujeme to, čemu se říká „sdílení ticha“, což Saz nechápe a to je důvod, proč s ní do školy nejezdím.

Zírám z okna na nízko položené černé mraky, které se shromažďují jako průvod truchlících směrem k budově školy, kde můj táta dělá správce. Podle předpovědi by nemělo pršet, ale vypadá to, že bude, a tak si dělám trochu starosti o párty u Trenta Dugana. Víkendy obvykle trávíme se Saz projížděním se po městě a hledáním nějaké zábavy, ale tentokrát to bude jiné. Poslední oficiální večírek maturitního ročníku.

Táta projíždí kolem střední školy, přes most Main Street do centra Mary Grove, což je asi deset bloků obchodů lemujících dlážděnou ulici, které se říká Promenáda. Zastavuje u nejzápadnějšího rohu, kde se ulice mění v náměstíčko s fontánou. Vystoupí z auta, aby zaskočil do cukrárny Joy Ann; posílám Saz fotku nápisu nade dveřmi a ptám se: Kdo je tvoje nejmilejší kamarádka?

Za vteřinu přichází odpověď: Ty.

O dvě minuty později přibíhá táta zpět k autu, s rukama nad hlavou, jako by předváděl nějaký směšný vítězoslavný tanec, a v jedné ruce drží bílý papírový pytlík. Nastoupí do vozu, zabouchne dveře a podá mi sáček naplněný obvyklým obsahem – je v něm čokoládový košíček pro Saz a půl kila sušenek pro mě a pro tátu, které spořádáme, ještě než dorazíme do školy. Náš tajný ranní rituál od doby, kdy mi bylo dvanáct.

Cpu se sušenkami a zírám na zamračenou oblohu. „Vypadá to, že bude pršet.“

Táta odpoví: „Nebude pršet.“ Stejně jako kdysi říkal „nepraští tě“ o Damianu Greenovi, který mi ve třetí třídě vyhrožoval, že mě zmlátí, když ho nenechám opisovat. Nepraští tě znamenalo, že v krajním případě, bude-li to nutné, přijde táta do školy a praští Damiana, protože jeho dcerce nebude nikdo ubližovat, i kdyby to měl být jen osmiletý kluk.

„Ale může,“ řeknu, jen abych znovu zaslechla ochranitelský tón v tátově hlase. Ten tón mě vrací o pět, šest, sedm let zpátky, do dob, kdy jsem ještě hledala ochranu v jeho náruči.

„Nebude,“ odpoví táta.

V prvním ročníku tvůrčího psaní mě jednou po hodině zdržel můj učitel pan Russo ve třídě a řekl mi: „Pokud chceš skutečně psát, a já věřím, že ano, musíš do toho dát všechno, aby čtenář cítil to, co cítíš ty. Zdá se mi, že se držíš dost zpátky, Claudine.“

Říkal i nějaké pozitivní věci, ale tohle jsem si z toho zapamatovala – že nevěří mým pocitům. Je legrační, že vám utkví většinou to špatné, a to dobré se vytratí z paměti. Odcházela jsem ze třídy a přemýšlela nad tím, že mě nejspíš vůbec nezná a co mám tedy vlastně dělat. Neví, že už pracuju na svém prvním románu a že jednou budu slavná spisovatelka, ani že mi máma dovolila, abych jí pomáhala s její prací, už když mi bylo deset, a v té době jsem taky začala psát své vlastní příběhy. Neví, že jsem spisovatelkou už teď.

Na cestě do třídy mě u skříněk zastaví Shane Waller, kluk, se kterým se už skoro dva měsíce scházím, a ptá se: „Mám tě vyzvednout na tu Trentovu párty?“

Shane hezky voní, a když na to přijde, dovede být i zábavný, což jsou hlavní důvody, proč s ním chodím. Plus moje rozbouřené hormony. Odpovím: „Jdu se Saz. Ale uvidíme se tam.“ To je pro Shanea jedině dobře, protože už od mých patnácti táta nechává všechny kluky, se kterými si domluvím rande, trčet venku před domem, dokonce i během krutých mrazů, které v Ohiu míváme. Dělá to proto, že byl kdysi sám pubertálním mládencem a ví, na co takoví kluci myslí. A protože si je jistý tím, že ví, na co myslí, vím přesně, co tím myslí.

„Uvidíme se tam, zlato,“ odpoví Shane. A pak, abych dokázala panu Russovi a vůbec všem ostatním v Mary Grove High, že jsem opravdový žijící a cítící člověk, udělám něco, co normálně nedělám nikdy – líbám Shanea přímo na školní chodbě.

Když se od sebe odtrhneme, znovu se ke mně nakloní a cítím v uchu jeho dech. „Nemůžu se dočkat.“ A já vím, že si myslí – že doufá – že se spolu vyspíme. Celé ty dva měsíce v to doufá, věří, že se konečně rozhodnu skoncovat se svým staropanenstvím a „dám mu“. (To jsou jeho slova, ne moje. Jako kdyby moje panenství ve skutečnosti patřilo jemu.)

Při obědě to vyprávím Saz; směje se svým zvučným, hlasitým smíchem, zaklání hlavu, tmavé vlasy jí vlají kolem obličeje, a pak pozdvihne lahev s vodou jakoby k přípitku. „Hodně štěstí, Shane!“ Obě totiž víme, že je jen jeden kluk v celé škole Mary Grove High v Ohiu, se kterým chci prožít své poprvé, a není to Shane Waller. I když si někdy říkám, že třeba jednou řekne něco tak výjimečně zábavného a já se tak ztratím v jeho vůni, že možná změním názor a vyspím se s ním. To, že si nemyslím, že je Shane ten, se kterým se chci poprvé vyspat, ještě neznamená, že se to nikdy nemůže stát.

Vyslovím tuhle myšlenku nahlas. „Nikdy nevíš. Umí bejt fakt vtipnej.“

Saz odtuší: „Umí bejt celkem vtipnej.“ Upravuje si vlasy – husté a rovné, její celoživotní prokletí – aby jí přiléhaly k hlavě. Pořád dokola je zkracuje a pak nechává růst, pak se zase ostříhá a znovu si je nechává narůst.

„Bylo by to tak hrozný, kdyby byl Shane můj první?“

Na židli vedle mě si přisedá naše kamarádka Alannis VegaTorres. „Jo.“ Vytahuje láhev s minerálkou a cereální tyčinku a upraví Saz pár neposlušných pramenů. „Mimochodem, dokud se panenská blána neprotrhne, nepočítá se to jako ztráta panenství. Při mým poprvé jsem ztratila snad kýbl krve.“

„Nesmysl,“ odpovím. „Blána se ve skutečnosti neprotrhává. To je jen velký, přiblblý mýtus. Ne všechny holky přitom krvácí a navíc, ne každá tu blánu vůbec má. Nebuďte tak konzervativní. Panenství je jen pitomej konstrukt vytvořenej patriarchální společností.“ Saz zvedne ruku a plácneme si na to. I když tomu na sto procent věřím, nezbavuje mě to zoufalé touhy mít sex. Tím myslím, mít ho právě teď.

Mara Choi, naše další kamarádka, dosedá ke stolu naproti Alannis, svetr má zapnutý ob knoflík a z batohu se jí vysypávají tampony a lesk na rty, protože – kromě doby, kdy je pod kuratelou své korejské babičky – žije v permanentním chaosu. Zmizí pod stolem a sbírá rozsypané věci. Zpod něj hlásí:

„Vtipná, leč pravdivá informace. Věděly jste, že si panenskou blánu můžete objednat na internetu? Existuje obchod, který tvrdí, že za pět minut dokáže obnovit vaše panenství.“ Vynoří se zpod stolu, vezme mobil a začne hned googlit.

„Peklo!“ Saz ke mně obrací oči s výrazem: Tyhle dvě!

Já vím, vracím jí pohledem, a Mara začíná číst z webu Hymenshop.net. „Tady píšou, že používají speciální lékařský barvivo, co vypadá jako lidská krev. Jo, a jsou ,originální a nejdůvěryhodnější výrobci umělých panenských blan‘.“

„Dobré vědět,“ odvětí Saz.

„To nic není,“ vstoupí do hovoru Alannis. „Někde jsem četla, že v Číně platí holky sedm set dolarů za chirurgickou rekonstrukci panenský blány.“

Přestávám jíst, protože jakkoli jsem posedlá sexem, myšlenka na finanční hodnotu panenství mi přijde mírně řečeno šílená. „Tohle celé je naprosto zastaralý koncept,“ říkám. „Všechno, o co ve skutečnosti jde, je, že penis a vagína rovná se sex. Kolem dvaceti procent Američanů sama sebe identifikuje úplně jinak, tak proč se pořád tak soustředíme na to, že je holka poprvý s klukem? Proč je pořád tak důležitý panenství? U kluků nikdo není tak posedlý tím, že mají sex. High five a ,teď jsi chlap‘. Nesedí nad internetem a nehledají žádný… náhradní díly.“

Saz si odfrkne. Jsem pořádně v ráži.

„A další věc. Zamyslely jste se někdy nad tím, jak se o panenství mluví? Jako o něčem, co patří jiným lidem? Někdo ,tě o to připraví‘ a je to jeho. Jako by to bylo něco na rozdávání, něco, co nám vlastně nepatří. Přišla o to. Ztratila to. Dala mu to. Připravil ji o věneček…“

„O věneček?“ Mara vzhlédne od mobilu. „Kdo říká, že ji připravil o věneček?“

„Panny.“ Alannis zdvihá své dokonale upravené obočí. Alannis Gyalene Catalina Vega-Torres měla sex poprvé už v deváté třídě.

„Proč to pokaždé míříš na mě?“ Ukážu na Saz, svou partnerku v ctnosti. Když nám bylo deset, slíbily jsme si, že všechny důležité milníky v životě podstoupíme společně, včetně zamilování a první opravdové lásky – což pochopitelně zahrnuje i sex – a nikdy v životě se neopustíme. Tohle byl pro nás způsob, jak zajistit, že pro sebe budeme vždycky na prvním místě a nenecháme nikoho vstoupit mezi nás. Alannis mě pohladí po předloktí, jako bych byla nějaké ubohé, zmatené dítě.

Mara se znovu sklání k telefonu. „Za pouhých třicet dolarů ,vrátíte zpátky čas a tramtarára do vaší ložnice.‘“ To je konec. Odpadáme.

Saz prozpěvuje: „Tramtarára v ložnici!“ Všechny čtyři si přiťukáváme lahvemi a plechovkami.

A pak rázem zapomínáme na umělé blány a panenství a zíráme na Kristin McNishovou, která kráčí jídelnou jako dokonale načasovaná vládní vyhláška, se vztyčenou bradou a nezaměnitelně dokonalým poprsím.

Doma se probírám hromadou prádla, ale tričko s Nirvanou nikde. Na podlaze najdu černé minišaty a spokojím se s tátovým trikem Ramones, které si vezmu přes ně. K večeři si s mámou objednáváme pizzu, protože táta, náš domácí šéfkuchař, je ještě v práci. Potrpí si na složitá jídla spojená s tematickou hudbou a dobrým vínem. Saz večeře u nás zbožňuje, ale já zas miluju ty u nich. Bakshiovi jedí u barového pultu v kuchyni nebo u televize, fast food nebo instantní makarony se sýrem, nejlepší jídlo na světě, které ovšem doma nikdy nedostanu, pokud si ho nepřipravím sama. Můj táta odmítá vařit jakékoli jídlo, do kterého se muselo přidávat potravinářské barvivo.

Otvírám dveře poslíčkovi, je to ten, kterému Saz říká Šeredný Jake, i když se jmenuje Matthew a není vůbec šeredný, naopak se mi líbí, a říkám co nejsvůdnějším hlasem: „No ahoj!“

„Došlo nám zázvorové pivo, tak jsem místo něj přinesl Sprite,“ odvětí.

* * *

Později v noci ležím v seníku Trenta Dugana pod Shanem Wallerem, smysly napjaté k prasknutí, ztracená v žáru jeho kůže a vůni jeho krku. Říkám si, že to možná bude ono. Možná o to přijdu právě tady, právě teď.

Tohle přesně miluju na tom, když si s někým užívám. Tu možnost. Možnost, že by to mohl být právě on. Ztrácí se světla. Mizí zvuky. Všechno je zalité láskou. Ne že bych byla bůhvíjak zkušená, zvlášť ve srovnání s Alannis. Ve skutečnosti mám za sebou pár ručních prací, tři nebo čtyři neúspěšné kuřby, měla jsem pět a půl orgasmu – když nepočítám ty, které jsem si přivodila sama – a randila jsem celkem se třemi kluky, včetně tohohle.

Shane mě líbá a ruce má všude – ach ano, i tam. Je to super. Líbání je výhradně pro moje potěšení, protože Shane, stejně jako většina kluků z Mary Grove High, myslí spíš na jiné věci, než je líbání. Jeho cílem je se mi pokaždé dostat do kalhotek. Vím to, a proto mě bude líbat, jen aby se tam dostal. A já mu to dovolím, protože líbá fakt dobře a já zbožňuju líbání.

Pak mě popadne a já se nebráním, protože je mnou tak vzrušený, že už to cítím i sama na sobě.

Nenechám to zajít příliš daleko, říkám si, když mu pomáhám rozepnout džíny. A pak se znovu líbáme, stále vášnivěji, a já skoro čekám, že vdechne můj jazyk i ústa a nakonec celou tvář, a v ten moment ho chci, protože se celé moje tělo tak moc tlačí k tomu jeho, že ho chci cítit ještě víc. Připadám si pokořená i silná zároveň. Na co ještě čekáš?

Mám Shaneův jazyk v uchu, ale stále ještě slyším znít hudbu. Smích. Někdo něco křičí. Nejdřív se mi to líbí, ach bože, ano, ale jeho jazyk je trochu moc mokrý a v uchu mám jak po návštěvě bazénu. Chci ho odstrčit a vytřást sliny ven, jenže on najednou říká: „Bože, jsi tak sexy!“

Nejsem zrovna pověstná tím, že bych byla sexy, a tak se s ním ještě chvíli vášnivě líbám. Pak mi ale dojde, že to děláme ve stodole na seně, a nějak se přes to nedovedu přenést. Nejdřív si pomyslím, že je to celkem vzrušující, když se to tak vezme, ale nejsem si jistá, jestli tomu doopravdy věřím. Zkouším si představit, že přicházím o panenství se Shanem tady na seně, ale ani v žádné z mých představ o mém poprvé se to nikdy neodehrálo ve stodole.

Pak mi začne stahovat kalhotky a to odežene všechny mé myšlenky někam daleko. Jsme tu jen Shane a já, téměř nazí na kupce sena, které mě bodá do těla jako malé ostré tužtičky. Vtipné, až do této chvíle jsem seno vlastně neregistrovala, protože mě zmátly moje pocity, když jsme se k sobě se Shanem tiskli tělo na tělo, ten ohňostroj, který mezi námi vybuchl, až málem podpálil seník. Není to poprvé, co jsem skoro nahá se Shanem Wallerem, ale poprvé je to ve stodole. Cítím se opilá, i když nejsem, a jakási momentálně vzdálená část mě samé propadá obavám, že pokud se dokážu přenést přes tohle všechno – přes ostrá, bodající stébla sena a podroušené spolužáky pořvávající opodál – na vysoké škole se nejspíš vyspím s kdekým. Protože je to tak zábavné, i když nejste zamilovaní. Někdy jde prostě jen o ústa, oči a ruce toho druhého, o to, jak to jiskří, když jste spolu. Někdy to stačí.

Shaneovy ruce postupují stále níž a zodpovědná část mě – ta, která se šetří pro kluka jménem Wyatt Jones – se pokouší přinutit moje tělo stáhnout se zpět, oddělit se od něj, ale fyzicky jsem stále součástí dění. Snažím se mu znovu propadnout, ale jediné, co cítím, jsou miliony slaměných tužtiček bodajících do zad, ohňostroj dohasíná, zbývá z něj jen opar a vzdálená vůně kouře.

Najednou cítím na stehně něco tvrdého a vlhkého a trochu se posunu, aby to do mě nemohl zasunout.

„Claude…“

Jeho hlas je nejasný, rozostřený a moje jméno zní jako Clod, což nesnáším. Chvíli se cítím blbě, protože jsem se s ním vlastně nikdy vyspat nechtěla. Pokaždé to skončí stejně – udělá se do vzduchu, do košile, na sebe nebo na moji nohu.

Saz říká, že se v panenství cítím v bezpečí, jako pohádková Locika ve věži. Spouštím vlasy z věže jen tak, užívám si, jak se lesknou na slunci a jak na čas oslepí nějakého chudáka, který čeká dole, ale já je pokaždé vytáhnu zpět z jeho dosahu. A možná to tak opravdu je. Cítím se v bezpečí, nejen proto, že si panenství schovávám pro Wyatta Jonese, ale taky proto, že je tak v bezpečí celý můj život, se Saz jsme nejlepší kamarádky, mám ráda své rodiče a nemám potřebu někomu něco dokazovat. Moje tělo je jen moje a já si s ním můžu dělat, co chci.

Shane na mě zírá, kroutí očima a jeho dech je stále rychlejší a rychlejší, sápe se na moji nohu jako pes. Polovinu tváře mu osvětluje svit měsíce, který sem proniká škvírou ve dveřích. Říkám si: Je docela hezký a pěkně voní. A zdá se, že mě má rád, ať už z jakéhokoliv důvodu. A proto jsem pořád tady. Neřekla jsem mu, aby přestal, neodstrčila jsem ho. Do chvíle, kdy se začal vzdalovat od nohy do jiných míst. „Zpomal, kovboji.“

Řekne kamarádům, že si z něj jen utahuju, nebo zalže, že se to stalo. Chtěla bych mu vysvětlit, že nejde ani o provokaci, ani o to, abychom to dělali; jde o tu možnost. Skoro se to stalo. Je to možná teď, možná je to on. Chtěla bych říct: Na pár minut budeš víc, než jsi, já budu víc, než jsem, a oba budeme větší než tahle stodola, protože jsme všichni ta možnost, téměř a skoro.

Jenže někomu, jako je Shane, se nedají vysvětlit věci jako téměř, takže se od něj od pasu dolů odtahuju a on zasténá a vyvrcholí. Cítím to po celé vnitřní straně stehna. Trochu mě to vyděsí, přísahám, že cítím, jak do mě něco kape, rychle se obrátím a odstrčím ho od sebe.

Znovu zasténá a svalí se zpátky do sena. Utřu se jeho tričkem, pak si natáhnu šaty, upravím se, aby bylo všechno zase na svém místě, a už se slyším, jak říkám Saz, tím vtipným tónem, který používám, jenom když mluvím s ní: Na rozdíl od většiny našich spolužáků z tohoto zemědělského kraje zjevně nejsem osoba vhodná k provozování sexu ve stodole.

Vstanu a prohodím směrem k Shaneovi: „Věděls, že Němci mívali speciální výraz pro kluka, co ještě neměl sex? Říkali mu jüngling. Nezní to spíš, jako kdyby to znamenalo pravý opak?“ Jsem přímo sborník zajímavostí týkajících se panenství, především v nepříjemných situacích, kdy nevím, co jiného bych řekla.

Shane odpoví ze sena: „Víš, ty jsi jako taková ta skládačka z krabic a pokaždý, když jednu otevřu, najdu uvnitř další. Zasraná krabice za krabicí a nejsem si jistej, jestli je někdy někdo bude schopnej otevřít všechny.“ Vstává, obléká si džíny a mokré, pomačkané tričko.

Zadívá se dolů na skvrnu a já řeknu: „Promiň.“

„Do prdele, to je moje tričko se Snoop Doggem. Ježíši, Claude.“ Clod.

„Myslím, že bychom měli být jen kamarádi,“ odpovím. Je lepší mít příliš mnoho krabic k otvírání než jich mít moc málo.

Odsekne: „Ani hovno.“ A nechá mě tam.

Našla jsem Saz u starého rozklíženého piknikového stolu, jak se baví se skupinou lidí, mezi nimi je i Alannis a Mara, taky Yvonne Brittain-Muir, hráčka a hudebnice, a její přítelkyně, se kterou chodí asi tak tři sta let, Leah Basco. Během několika posledních týdnů jsme se Saz vymýšlely všechny možné scénáře, ve kterých Yvonne Leah opustí a vyzná svou nehynoucí lásku Saz. Nebo alespoň souhlasí, že se s ní vyspí.

Jeden z kluků posílá kolem stolu jointa a další vypráví nekonečně dlouze o vysokoškolské párty, na které byl minulý víkend. Leah natáhne ruku k Yvonne – v měsíčním světle bledá jako duch, dlouhé světlé vlasy má u konečků obarvené na modro – a odcházejí spolu směrem ke stodole nemravnosti; Saz na ně zírá, jako kdyby jí právě přejeli psa.

„Chceš odejít?“ ptám se, i když není ještě ani jedenáct hodin.

„Víc než cokoli na světě.“

Vezmu ji kolem ramen a jedeme přes pole směrem k domu a dlouhé, štěrkem vysypané příjezdové cestě, kde jsme zaparkovaly. Zpívám Saz písničku pro rozveselení, kterou jsme vymyslely, když nám bylo deset: „Skvělá sladká zmrzlina, zmrzlina, lepší čas teď začíná.“

Blíží se k nám osamělá postava a Saz mě dloube do žeber:

„Přestaň, magore, než tě někdo uslyší,“ což má za následek, že zpívám ještě hlasitěji, a pak postavu ozáří světlo měsíce a samozřejmě je to Wyatt Jones. Okamžitě zapomínám na Saz a Yvonne a Shanea a krabice a vůbec na všechno ostatní, co se stalo do této chvíle.

Wyatt brzy odjede, přes celou zem, přes celý svět až do Kalifornie, za dívkami s dlouhými vlnitými vlasy v letních šatičkách. Skutečnost, která ho činí vyšší bytostí a odděluje ho od nás ostatních. Saz a já jsme také chtěly jet do Kalifornie, kde bychom ho našly a poznaly, cizince v cizí zemi, zpočátku bychom byli spojeni našimi nešťastnými středozápadními kořeny, a pak – po čase – jako dva dospělí, bychom zjistili, že jsme předurčeni k tomu být spolu.

Wyatt se na mě podívá a moje kosti se mění v rosol. Koluje fáma, že se mu líbím. Že mě chtěl požádat, abych s ním šla na ples, ale příliš se ostýchal. Nejspíš z toho důvodu společně se třemi kamarády před dvěma měsíci házeli na náš dům role toaletního papíru, dokud je táta, maratónský běžec, nevyrušil a nepronásledoval je po širokém okolí. Odvracím zrak a zírám na špičky svých bot, protože vzpomínky mě stále umrtvují.

„Ahoj,“ pozdraví mě.

„Ahoj,“ odpovím.

Přemůžu se a znovu na něj pohlédnu. Tmavě hnědé oči, karamelová pleť, široká ramena, usměvavá ústa. Přestože jsou moje rty ještě napuchlé ze všech těch polibků, které jsem absolvovala před pár minutami, toužím cítit na těle jeho ruce.

„Už odcházíš?“

„Jo.“

„To je smůla.“ Po tváři se mu rozlije úsměv, oslepující jako slunce, a kromě nás dvou v té záři všechno rázem mizí. Jeho táta je černý, máma byla běloška, ale zemřela, když byl ještě malý. Nepamatuje si na ni, ale říká, že zdědil její úsměv.

Teď zrovna říká něco jiného, ale jeho hlas se utápí v hudbě, smíchu a něčím křiku. Oba se ve stejnou chvíli otáčíme a je to Kayla Rosenthalová, která je takhle hlučná na každé párty. Stojí na piknikovém stole a mává kolem sebe drinkem jako lidský postřikovač.

Kývne jejím směrem. „A to získala stipendium na Notre Dame.“ Směju se, možná příliš hlasitě. „Přišla jsi s Wallerem?“ ptá se mě.

„Ne, ale někde tady je.“ Mávnu rukou, jako že je mi to fuk, a doufám, že je v těch pěti slovech všechno, co potřebuje vědět: Je mi úplně jedno, kde je, protože mě nezajímá. Zajímáš mě ty, Wyatte. Vždycky jsi to byl ty.

Znovu přikývne, jako že na tom nesejde. „Jo a gratuluju k druhému nejlepšímu vysvědčení z ročníku.“

„Dík.“

„Budeš tedy mít jeden z projevů při promoci?“

„Budu, ale ten kratší.“ Jasmine Ramundová bude mluvit deset minut, já jenom pět.

„Nemůžu se dočkat, až ho uslyším.“ Usměje se a pak udělá to, u čeho se mi vždycky rozbuší srdce – zadívá se na zem, jako by tam bylo něco zásadního a mimořádného, a pak se znovu zadívá na mě. „Zůstáváš tu přes léto?“

„Jo.“

„Já taky.“

Díváme se jeden na druhého, moje tvář je stále víc rozpálená a jediné, na co myslím, je to, že chci, abys byl můj první, Wyatte Jonesi. Pokud se mě teď zeptáš, jestli bych s tebou nešla tam do té stodoly, poběžím jak splašená a budu nahá dřív, než doběhnu ke dveřím.

Zakašle. Odvrátí pohled. Pak znovu vzhlédne a usměje se.

„Tak ahoj, potom.“

„Ahoj. Uvidíme se.“

Odpluje do dáli a zas je to jen obyčejná párty plná obyčejných lidí a já jsem jednou z nich.

„Můžeme tu zůstat.“

Otočím se a mrknu na Saz. Kde ses tu vzala? Ale přece, i když bych ráda zůstala, vidím, co se jí zračí ve tváři. „Ani náhodou.“ Přátelství na prvním místě. Vždycky. Celou cestu k autu si zpívám.

Asi o hodinu později ležím v posteli a myslím na Wyatta Jonese. Na všechny ty nemravné věci, které chci, aby se mnou prováděl. Můj pokoj je v noci temný, vše ozařuje jen měsíční světlo.

Zavřu oči a pořád jsem to já, ležím pod přikrývkou s potiskem sedmikrásek, v tmavomodrém pyžamu, které jsem dostala k posledním narozeninám, obklopená hromadou knih, jak tomu je už od mých šesti let. Jednou mě zasypou.

Takže, pořád jsem to já, ale právě teď mám nad sebou Wyatta Jonese. Wyatta Jonese s nohama fotbalisty a širokými rameny plavce, s vlasy, které voní sluncem a chlórem. Wyatta

Jonese, kterému žhne v očích, jakmile se na mě podívá. Je nade mnou. Pode mnou. Jeho kůže na mojí. Má ústa na jeho.

Tělo pod přikrývkou mi hoří a ruku mám tam, kde by měla být jeho. Kopnu do stohu knih a ty se zhroutí na podlahu. Začíná mě svrbět nos, musím si ho poškrabat. Vlasy mě lechtají na čele. Odfouknu je. Do háje.

Dýchej. Soustřeď se. Wyatt.

Wyatt.

A je tu zas, v celé své nahé slávě.

Wyatt.

Po minutě cítím, jak mě na kůži píchají tisíce drobných jehliček.

Říká: Opravdu to chceš?

Přestože je tak krásný, je Wyatt Jones pověstný svou plachostí. Když promluví, jeho hlas je měkký, vláčný, to, co říká, zní rozvážně. V hlavě jsem mu vytvořila celý vlastní život, ve kterém je empatický a citlivý, ale přece dost silný na to, aby popadl dívku – tedy konkrétně mě – a hodil ji na postel.

Ano, odpovím. Ano, ANO.

Chci tě, Claude. Vždycky jsem tě chtěl. Mlč, Wyatte. Teď prosím neříkej nic.

Bodání jehliček na kůži mi postupuje po těle a Wyatt se mění v kluka, kterého jsem jednou viděla v letadle; toho, co na mě tak zíral, když procházel uličkou. Takže jsem teď v letadle, oblečená jako letuška na zaoceánských letech. Rudá rtěnka, červená uniforma. Nebo raději tmavě modrá, ta jde lépe k mým rezavým vlasům. Jdu za ním na toaletu, vtáhne mě dovnitř, zvedá mě velkýma, silnýma rukama a opírá o takový ten malý pultík s umyvadlem. Obtočím kolem něj nohy.

Když mi zajede rukama do vlasů a začne mě líbat, mění se v Šeredného Jakea, toho poslíčka. Jsme v jeho stařičké dodávce, kde to smrdí pizzou a tabákem, ale je mi to jedno, protože ze sebe zrovna navzájem strháváme oblečení, a najednou se Jake mění na pana Darcyho.

Ne. Na pana Rochestera. Nejsem ale Jana Eyrová, mám na sobě nějaký jezdecký kostým a on mě líbá ve světle svíček. Jsme před krbem a najednou je tam vyčiněná medvědí kůže, pomyslím si, proč je tady ta kůže? Je to z nějaké knížky? Civím na medvěda a on zas na mě a jeho pohled říká: Ty vrahu, což je dost skličující, takže pryč s kůží a ležíme teď na podlaze, pan Rochester a já, jenže je tu hrozná zima, protože Thornfield Hall je koneckonců staré sídlo na anglickém venkově. Rochester přináší deku, ale už je pozdě. Posílám ho pryč.

A teď je to zase Wyatt, vrhá se na mě na chodbě ve škole, upírá na mě oči a je to tak intenzivní a vážný pohled, že vím, že je to ono. A pak jsme v jeho pokoji, u nich doma nikdo není, a dění kolem se zpomaluje natolik, že slyším svůj vlastní dech, krátký a zrychlený, a skoro slyším i ten jeho, dívá se mi do očí a já v nich vidím úplně všechno – jeho, mě, nás oba – všechno se v nich odráží.

Claude, říká. Claudine?

Claudine.

A pak ho cítím. Celého. Nemám obavy, jestli něco na mém těle není moc velké nebo naopak moc malé, ani nemusí říkat: Jsi nádherná. Říká to tím, co dělá.

Jsme Wyatt a já, jsem mu blíž, než jsem kdy komu byla, jsem omotaná kolem něj a on ve mně, a pak vydechnu Ano! a moje tělo se nadzdvihne na lůžku. Je to, jako když mi v mozku explodují rakety, ohňostroj jiskřící všemi barvami tryská do všech stran. Výbuch barev a světel a můj pokoj se točí uprostřed nich. Miliony světlušek se třpytí a víří kolem mě a přidržují mě ve vzduchu nad postelí.

Chci tu zůstat, obklopená touhle blyštící se světelnou bouří.

Chci, aby to trvalo věčně, ale světlušky pomalu vyhasínají a umírají. Snažím se je zachytit a udržet, ale cítím, jak zlehka padám zpátky na postel.

Matrace mě postupně vstřebává, od hlavy až po paty, žár pohasíná, smysly jsou klidné.

Otvírám oči a jediné světlo v pokoji je svit měsíce. Tělo mi ztěžklo, hodně ztěžklo, a vědomí se vzdaluje od květů na přikrývce, myslím na to, že jsem se měla líp připravovat na hodiny pana Calluma, že jsem ještě nenašla levou tenisku a že nesmím zapomenout přinést v pondělí Alannis její zelený svetr. A pak se dostávám v myšlenkách k Shaneovi, k tomu, co se stalo ve stodole, k mému mokrému stehnu a k tomu, co kdyby se něco z toho dostalo do mě, otěhotněla jsem, měla dítě, musela si vzít Shanea Wallera a zůstala navždy v Ohiu.

Poslední věc, kterou si pamatuju, než upadnu do spánku ve svých sedmikráskových peřinách a tmavě modrém pyžamu, je Wyatt, jak říká: Tak ahoj, potom. Což mohlo znamenat cokoli, protože dneškem se otevírají všechny možnosti světa.

7 DNÍ DO KONCE STŘEDNÍ

Je skoro jedenáct dopoledne, jsem ve svém pokoji a telefonuju se Saz. Bavíme se o našich plánech na léto, hlavně o našem výletu, při kterém chceme společně prozkoumat celý stát Ohio, než se navždy – nebo minimálně na nadcházející čtyři roky – rozloučíme. Koupily jsme si na to nové bikiny (já černé, Saz červené) a batohy Kånken (já blankytně modrý, ona žlutý) a Saz dostala svolení k zapůjčení auta na týden nebo dva. Chce začít na severu, zatímco já na jihu. Mluvíme spolu a smějeme se, takže není slyšet zaklepání na dveře.

Ty se náhle otevřou, stojí v nich táta a ve výrazu jeho tváře se odráží všechny ty potrhané plakáty na stěnách, trička, šaty a džíny a knihy rozházené po podlaze –a já, stojící na vrcholu té hromady oblečení jako na vrcholu Kilimandžára; pořád se směju, ale zároveň se snažím vzpomenout si, kdy sakra naposledy byl v mém pokoji, pokud tu vůbec někdy byl.

Měla bych něco tušit, ale netuším nic. Místo toho říkám:

„Telefonuju!“

„Musím s tebou mluvit,“ odpoví.

A teď se přestávám smát a stejně tak Saz, která se zeptá: „To je tvůj táta?“

Je stejně překvapená jako já.

* * *

Sedí na rohu postele, nohy na podlaze, jako by každou chvíli mohl vstát a odejít. Nejdřív si pomyslím, že se mámě stalo něco hrozného. Nebo že řekne, že je náš pes mrtvý, nebo že kočka je mrtvá, nebo že umřela babička nebo děda. Přehrabuju se ve vzpomínkách a zkouším si vybavit, kdy si takhle naposledy sedl, aby si se mnou promluvil, a nevzpomenu si na nic, kromě jediné situace, kdy mi bylo třináct, táta se zadíval na mámu a řekl: „Nebudu nic řešit s teenagerem, i když jsem jím sám taky byl. Teď už je to na tobě.“

Posadím se vedle něj, mezi námi je jen několik centimetrů. Přemýšlím, kde je teď máma a jestli ví, že je táta tady, a pak řekne: „Tvoje matka mě požádala, abych si s tebou promluvil.“

Nevím proč, ale okamžitě mě napadne Shane a ta věc, co se odehrála ve stodole. Prosím, ať o tom neví! Je to to nejhorší, co si dokážu představit, protože můj dosavadní život byl přiměřeně klidný a rozumný, bez jakýchkoli komplikací, což je zjevně důvod, proč nemůžu do svého psaní dostat ty správné emoce. Zatím jsem byla děvče bez poskvrny.

A potom si táta odkašle a začne mluvit, tichým, vážným hlasem, který vůbec nezní jako jeho obvyklý hlas. Jak mluví, začne plakat, což je něco, co jsem u něj ještě nikdy předtím nezažila.

Říkám si v duchu: Přestaň. Neplač. Ty nemůžeš plakat. Tátové nebrečí. Je to sice nesmysl, ale nemůžu si pomoct.

Myslím, že nahlas říkám: „Neplač.“ Ale možná ve skutečnosti neříkám nic.

Protože táta mluví o tom, že nás už nemá rád, moji mámu a mě.

Že posledních osmnáct let mého života – osmnáct let, po které trvá celý můj život – byly ve skutečnosti jen hloupý vtip, že nás vlastně ani rád neměl, nikdy, nebo možná na malou chvíli, ale láska zemře, když objekty té lásky jsou tak nemilovatelné jako moje máma a já, a bohužel je to naše chyba, že už nemůžeme být jeho rodina.

Takže potřebuje, abychom odešly někam daleko, aby se na nás už nikdy nemusel ani dívat, protože i naše pouhá přítomnost zhoršuje jeho trápení. Stále mluví, ale už ho neposlouchám. Soustředím se na slzy, které mu stékají do strniště na bradě a pak se ztrácejí. Kam mizí?

„Clew,“ říká. To je moje přezdívka. Tak mě oslovuje jenom on. Speciální oslovení, jen pro nás dva, stejně jako tajné návštěvy cukrárny před školou a tajné zmrzliny před večeří a příliš rychlá jízda autem a sledování hororových filmů. Všechny ty věci, na které je máma moc mámovatá, aby mi je dovolila. Ale přesto jsme vždycky byly Claudine a Lauren, Lauren a Claudine, holky Llewelynovy, protože máma nikdy nepoužívala tátovo příjmení, vždycky jsme byly víc Llewelynovy než Henryovy. Což vlastně znamená, že věříme na možnosti a na magii, místo toho, abychom se vždy dívaly na ty praktické (a tedy krutě realistické) stránky života.

Mezitím stál táta někde stranou, ne ve středu dění jako my, díval se, tleskal nám, zapojoval se tak, jak mohl. Vždycky nás všichni milovali, nás dvě holky Llewelynovy. Všichni, ale zjevně ne on.

„Clew,“ opakuje táta. „Není to proto, že by mi na tobě nezáleželo.“ I teď, ve chvíli, kdy se pode mnou ztrácí podlaha mého pokoje a já se dívám dolů na svoje nohy a přemýšlím, jestli vůbec ještě někdy dokážu vstát, se nedokáže přimět k tomu, aby použil výraz milovat. Ani ve větě Není to proto, že bych tě nemiloval.

A potom říká: „Já prostě právě teď nemůžu mít rodinu.“

A možná ani nic z toho neříká, ale je to to, co slyším. V ten moment přestanu sledovat jeho slzy a vousy a zírám na místo, kde bývala podlaha. Jediné, na co myslím, je, že tu ještě před minutou byla a najednou tu není. Když po ní stále chodíte, den co den, o podlaze vůbec nepřemýšlíte, protože zkrátka předpokládáte, že tam vždycky bude.

Dokud nezmizí.

Ve skutečnosti naše konverzace proběhla spíš takhle: Táta: „Musím s tebou mluvit.“

Já: „OK.“

„Nechci, aby sis myslela, že je v tom ještě někdo další. Je důležité, abys to věděla. Ale tvoje matka a já se rozcházíme a máma mě požádala, abych ti to řekl, protože to není její rozhodnutí; je to moje rozhodnutí.“ Když to říká, odvrací pohled a dívá se stranou. Pak pokračuje: „Prostě to nejde jinak. Nemůžu to udělat jinak.“ A potom: „Není to kvůli tobě nebo kvůli mámě. Je to kvůli mně. Chtěli jsme spolu zůstat, dokud nedokončíš poslední rok na střední. Nechtěli jsme tě vykořenit. Dva týdny tu ještě zůstaneme společně, v tomhle domě, a pak se rozdělíme.“

Když vysloví rozdělíme, vybaví se mi srdce rozdělené napůl, postupně odsekávané končetiny.

„Ale včera jsi mě odvezl do školy.“ Chci tím říct, včera bylo všechno v pořádku. Snědli jsme sušenky a sdíleli ticho a jeli rychleji než kdokoli na silnici.

„Tohle už se dělo delší dobu,“ odpovídá. „Prostě jsme se s mámou snažili přijít na to, co bude nejlepší pro tebe, pro mámu i pro mě.“

Takže o tom už věděl, když jsme jeli přes most na Main Street. Když jsme se stavovali v centru. Když jsme jedli sušenky před cukrárnou Joy Ann.

Najednou se cítím osamělá. Všechny ty roky, přestože jsme byly Claudine a Lauren, Lauren a Claudine, jsem věřila tomu, že jsme sezdaní všichni tři navzájem, a teprve teď zjišťuji, že po celou dobu to byli jen oni dva.

„Nechci, abys o tom s kýmkoli mluvila, Clew, ani se Saz. Ne, dokud to všechno nevyřešíme. Vím, že máš ráda Saz i její rodiče, ale jsou to naši dobří přátelé a ještě se necítíme na to jim to říct. Zatím nejsme připraveni na to, aby to někdo věděl. Ještě ne.“

Jsem úplně otupělá. Nejsem naštvaná, neptám se proč. Neříkám: Nemůžeš mi diktovat, s kým o tom smím nebo nesmím mluvit. Nemůžeš mi sdělit, že se mi zhroutil svět, a pak mě žádat, abych se s tím nikomu nesvěřila. Místo toho tam jen sedím, nepřítomná, ruce v klíně mi slábnou, srdce v hrudi se svírá, nohy mi visí přes okraj postele do prostoru, protože podlaha se někam ztratila.

Táta říká odkudsi z dálky: „Tohle město je zatraceně malé – a poslední věc, kterou teď potřebujeme, je, aby lidi probírali tvoji mámu a mě, protože nemají nic lepšího na práci. A nechci ti to dělat ještě těžší, než to musí být.“

Pak už neslyším nic.

Potom, co odešel, vešla do pokoje máma a objala mě. Řekla mi, že si můžeme promluvit, když budu chtít, že je důležité mluvit a dostat to ze sebe ven. „Nesmíš potlačovat pláč,“ říkala vždycky. „Pokud budeš skrývat slzy, tak možná nakonec vyjdou ven jako hněv, nebo něco ještě mnohem horšího.“

„Takže je to pravda,“ řeknu.

„Je to pravda.“

A pak mnou najednou projede nával citu, vycházejícího přímo ze srdce, prochází všemi částmi mého těla, které právě zmizely a zemřely, a bolest je v tu chvíli dvojnásobná. Připadá mi, jako by z nebe spadla do mého pokoje bomba, přímo na moji hlavu.

„Vím, že je to náhlé. Že je to šok. Je mi to strašně líto.

Omlouvám se.“ Máma mě sevře v náručí ještě pevněji.

„Táta říkal, že o tom nesmím mluvit.“ Na okamžik zapřemýšlím, jestli mě vůbec slyší, protože můj hlas zněl z hrozné dálky, jako by byl zavřený v temné prázdné místnosti bez oken a dveří.

„Ne mimo náš dům, dokud to nevyřešíme.“

Snažím se v sobě zadusit naději, která probublává z věty dokud to nevyřešíme, jako by šlo o něco, co se dá opravit, co není definitivní.

„Jak mám jet se Saz na výlet, aniž jí cokoli řeknu?“

„Nejsem si jistá, jestli se ten výlet uskuteční, Claude. Alespoň ne teď hned.“

„Ale my už si ho naplánovaly.“

„Vím a je mi to líto.“ Vidím, že je máma stejně ztracená jako já. „Upřímně, sama se tomu všemu snažím porozumět.“ Ztiší hlas a skoro slyším, jak opatrně volí slova. „Co si ale musíš zapamatovat, je, že to nemá nic společného s tebou. Táta i já tě milujeme nade všechno na světě.“

Poté, co odejde, ležím v posteli. Žádné hromady knih. Žádné snění o Wyattovi nebo plánování výletu. Jsem tu jen já sama a přemýšlím, kam se poděla podlaha.

Ležím v posteli hrozně dlouho.

Dům je úplně tichý, až na to, že v jednu chvíli slyším, jak se otevírají vrata od garáže a zachrčí motor tátova auta, které někam odjíždí. A pak, o něco později, slyším za dveřmi Pampelišku, která se chce dostat dovnitř. Ale nedokážu se pohnout. Takže jen ležím.

Ležím tam.

Když vybuchl Vesuv, obyvatele Pompejí to zastihlo nepřipravené, ale z dochovaných dopisů víme, že se objevily jisté varovné náznaky. Obláčky kouře. Otřesy země. Jak to, že jsem nepostřehla žádná znamení? Jak jsem si mohla nevšimnout?

Myslím na všechny v celé historii světa, jimž se životy změnily z minuty na minutu, jako ženě, po které jsem dostala jméno. Claudine Blackwoodová, prateta mojí mámy, které bylo pouhých pět let, když se jí maminka zastřelila v ložnici jejich domu na ostrově ve státě Georgia. Bylo to ve čtvrtek, krátce po snídani, zrovna když otec odešel z domu. Claudine byla první, kdo zaslechl výstřel, a našla svou matku ležet v kaluži krve. Byla to jedna z těch tragédií, kterým moje máma spisovatelka říká určující okamžik: moment, kdy se život náhle změní a roztrhá vás na kusy. Říká, že to, jak ty kousky sesbíráte, předurčuje vaši budoucnost. Teta Claudine a její otec zůstali v domě i po té strašné události. Několik let strávila v dívčí škole slečny Porterové v Connecticutu, ale když jí bylo devatenáct, vrátila se na ostrov a už tam zůstala. Po otcově smrti zdědila dům. Často jsem přemýšlela, jaké to asi muselo být, vyrůstat v místech, kde se zabila její matka, jak mohla tisíckrát za všechny ty roky procházet ložnicí, kde k tomu došlo.

Teta Claudine byla mámina oblíbená příbuzná. Když bylo mámě deset, během návštěvy u ní našla ve dveřích šatní skříně díru po kulce. Říkala, že se do ní vešel celý prst. Z fotografií jsem znala tetu Claudine jako milou, drobnou paní s krátkým blonďatým mikádem a třemi tlustými jezevčíky, kteří ji údajně následovali na každém kroku. Oblékala se do košil na knoflíky a khaki kalhot, ale podle mámy se nosila, jako by byla z královské rodiny.

Přála bych si, abych se mohla tety Claudine zeptat, jestli by při pohledu do minulosti našla nějaké náznaky vedoucí k tomu, co pak její matka udělala, ale Claudine zemřela dřív, než jsem se narodila. Možná si něčeho všimla, ale možná taky ne. Navíc, bylo jí teprve pět let, když se to stalo. Všechny vzpomínky na její matku a na dívku, kterou mohla Claudine být, kdyby ta zbraň nikdy nevystřelila, odešly zároveň s ní. Neměla ani manžela, ani děti, neměla nikoho, kdo by mohl říct, proč zůstala celý život na ostrově u pobřeží Georgie.

Musela jsem si položit otázku: Je pro mě tohle určující okamžik? A pokud ano, co provedu se všemi těmi kousky?

V jednu chvíli si uvědomím, že bych se měla pohnout. Ležení všechno jen zhoršuje. Zvednu telefon. Saz mi poslala patnáct textovek a nechala tři vzkazy v hlasové schránce. Místo toho, abych sešla dolů a dala si to, čemu táta říká „snídaně k obědu“, jako to dělám každé sobotní ráno už osmnáct let, vypínám telefon a sáhnu po notesu a propisce, které mám na nočním stolku. Celý život jsem všemu dávala nějaký příběh, protože jsem cítila, že si všechno zaslouží mít svou historii. I kdyby to měl být jen kus starého mramoru v obložení zdi v suterénu. Kde se tam vzal? Kdo ho tam dal? A proč?

Jednu věc neví nikdo – že píšu román. Špatný a strašně dlouhý román, který miluju, i když nemá žádnou zápletku, je v něm asi sedm set postav a pravděpodobně ho nikdy nedokončím. Zatím jsem popsala tři notesy a pořád pokračuji. Jednoho dne ty notesy vyhodím, anebo přepíšu všechna slova z nich do svého laptopu.

Otvírám zápisník a sundávám uzávěr z propisky. Zírám na stránku.

Stránka zírá na mě.

„Přestaň na mě civět,“ říkám.

Napíšu své jméno, jen abych ukázala, kdo je tady pánem.

Claude.

Obkroužím ho. Kreslím stále další a další kroužky, dokud moje jméno nevypadá jako uvězněné uprostřed rozzlobeného mraku.

Píšu celé své jméno. Claudine Llewelynová Henryová. Llewelynová je rodné jméno mojí mámy. Přeškrtnu Henryová a napíšu: Claudine Llewelynová. Tou možná od téhle chvíle budu.

Natáhnu se po telefonu, znovu ho zapnu a volám Saz.

„Co chtěl tvůj táta?“

„Co?“

„Tvůj táta,“ opakuje. „Co chtěl?“

„Nic. Jen si se mnou chtěl promluvit o závěrečném ceremoniálu k ukončení školy. Přijedou nás navštívit babička s dědou, aby slyšeli můj projev.“ Tak jsem to zvládla. Opravdu jsem jí to neřekla. Podívám se dolů na vnitřní stranu předloktí, kde si mačkám kůži tak, až mi začíná modrat.

„Zníš nějak divně. Jsi v pohodě?“

„Jo, jsem. Jsem jenom unavená. Moc jsem toho nenaspala.“ Přemýšlím, jestli jí o tom přece jenom nemám povědět, i když táta říkal, že ne, a máma souhlasila s tím, že bych neměla. O bombě, která právě zasáhla mou hlavu a srdce. Ale tím by se to stalo skutečností, a já nechci, aby to byla pravda. Místo toho se ptám: „Co děláš?“ Jen abych viděla, co se stane, píchám se hrotem propisky do ruky, znovu a znovu, dokud nemám kůži celou modrou od inkoustu. Nebo jsou to možná modřiny.

„Nic moc. Jedním okem koukám na film a vyrábím voodoo panenku Leah Bosco.“

„Můžeš si půjčit auto?“

„Asi jo. Můžeš dorazit.“ Saz bydlí jen tři bloky ode mě.

„OK.“

„Můžeme zajet do Daytonu.“

Myslím na rychlou jízdu a hudbu, která stále zesiluje a zesiluje. „To zní dobře.“

„Jseš si fakt jistá, že jsi v pořádku?“

Podívám se na zápisník, jehož stránku jsem popsala svým jménem. Claude. Třistakrát. A na malé modré skvrnky na mojí paži.

„Jo, jsem si jistá.“

Zavěsím a připravuju se na to, že budu čekat tady v pokoji pět nebo šest hodin, jen abych nemusela sedět dole a mluvit s mámou.

Přijíždí Saz. Její auto je pět let stará Honda, vlastní ji napůl s bratrem Byronem. Jedeme rychle, hudba hraje pořádně nahlas a nemluvíme ani o Yvonne, ani o Wyattovi nebo Shaneovi. Necháváme se unášet větrem a muzikou, zpíváme, dokud neochraptíme.

To je naší součástí, Saz a Claude, dvě nejlepší kamarádky, které vyrůstají na příliš malém městě. Saz byla prvním člověkem, díky kterému jsem se začala v Mary Grove cítit doma. Spojovalo nás, že jsme se tu ani jedna nenarodila, a byly jsme tedy společně outsidery. A když nám bylo deset a zjistily jsme, že se obě chceme stát spisovatelkami, rozhodly jsme se, že opustíme Mary Grove a vydáme se do velkého světa. Shodly jsme se na tom, že opustit tohle město je něco, co je bezpodmínečně nutné pro naše přežití. Tehdy jsme si začaly psát seznam – seznam všeho, co bychom chtěly udělat a čeho bychom chtěly dosáhnout, jakmile se odtud vysvobodíme. V páté třídě jsme založily kapelu, abychom mohly odejít dřív. Nebyly jsme ovšem moc dobré hudebnice, ale o to lepší jsme byly posluchačky a láska k hudbě napříč žánry nás dovedla k Françoise Hardy a „jé jé“ děvčatům ze šedesátých let. Dozvěděly jsme se o nich v sedmé třídě v hodinách francouzštiny a všechno to jejich báječné, exotické „francouzství“ jsme nasály jako houby, ještě víc nás vzdalovalo z našeho městečka na středozápadě a odstartovalo naši posledlost vším, co bylo staré a francouzské.

V Daytonu vystoupáme po schodech Institutu umění, který je sice zavřený, ale zvenčí osvětlený. Sedíme tu schoulené před větrem a zimou, i když už je pomalu léto. Sledujeme, jak se obloha mění ze šedé na zlatou, pak zrůžoví a potemní do námořnické modři. Objevuje se měsíc a po něm hvězdy, které jsou nějak příliš jasné. Je na tom něco až nespravedlivého.

V jedenácti letech, když si Saz usmyslela, že je adoptovaná, protože jí její malí tiší bratři i malí tiší rodiče přestávali rozumět, dospěly jsme k názoru, že bude nalezenec. A dokonce i já, jakkoli miluji své rodiče a jsem přesně jako oni, z každé poloviny jeden, jsem se rozhodla, že bych mohla být také nalezenec. Navzdory Sazině liliputánské velikosti a mým příliš dlouhým končetinám, její snědé pleti a mým pihám, jejím tmavým, rovným vlasům a mému rozčepýřenému zrzavému vrabčímu hnízdu jsme si řekly, že nás po narození rozdělili, a vysvětlovaly jsme si to tak, že jsme byly ukradeny z naší skutečné rodiny. Sepsaly jsme dokonce celou historii naší pravé rodiny, vlastních sourozenců i lidí, kteří nás ukradli. Ve třinácti jsme si naplánovaly, že po skončení střední školy odjedeme do Kalifornie, budeme spolu bydlet v jednom bytě a vydělávat si na živobytí psaním. Během všech těch let, kdy jsme se stávaly stále lepšími a lepšími přítelkyněmi, bylo čím dál těžší odlišit, kde končím já a kde začíná Saz.

Přesto nějak došlo k tomu, že na podzim nastupujeme každá na jinou školu. Já do Columbie v New Yorku a Saz do Northwestern v Chicagu. Dohodly jsme se, že o tom až do konce prázdnin nebudeme mluvit, protože myšlenka na to, že se budeme muset rozdělit, pro nás byla nesnesitelná.

Saz vytáhne z batohu láhev vodky. Podává mi ji a já se napiju, i když tu chuť nesnáším. To, co mám ráda, je teplo a horkost, která se mi rozlije v hrudi, jakmile polknu. Jako bych měla v útrobách malá kamínka. Sedíme a díváme se na město. Od druhého roku na střední jezdíme právě na tohle místo, vždycky, když nechceme mluvit, ale potřebujeme se cítit líp. Bereme to, jako že je to náš Umělecký institut, I-70 naše dálnice a Mary Grove naše město, přestože sem nezapadáme.

Podávám láhev zpátky Saz, ale ta zavrtí hlavou. „Řídím.“

Napiju se místo ní.

„Hen,“ promluví pak. „Musím ti něco říct.“ Saz mi říká Hen, což je zkratka příjmení Henryová, zkratka pro Claudine Henryovou, už od doby, kdy nám bylo deset. Lew, chce se mi říct. Raději mi říkej Lew. Jsem teď Claudine Llewelynová.

Taky ti musím něco říct.

Vydechne, jako by strašně dlouho zadržovala dech. „Vyspala jsem se s Yvonne.“ Než stihnu říct, ale vždyť jsme ji včera v noci – nebo to bylo předevčírem? – viděly s Leah, pokračuje: „Promiň, že jsem ti to neřekla hned, jak se to stalo.“

Plácnu to první, co mi přijde na mysl: „Ale vždyť má přítelkyni!“

„Na chvíli se rozešly a pak se zas daly dohromady.“

„Kdy ses s ní vyspala?“

„Před třemi týdny. Vzpomínáš, jak jsme šly s Marou k Adamu Katzovi? Ten víkend, co jsi měla rande se Shanem? Tak tehdy se to stalo.“

„Aha,“ odpovím.

Před třemi týdny.

„Vím, že jsme měly se sexem počkat, až se zamilujeme, a měly jsme to udělat současně, ale Hen, když jsme si to slibovaly, bylo nám deset. Víš, že jsem měla nějaká ta rande. I když ne moc. Rozhodně ne tolik jako Alannis.“

„Nikdo neměl tolik rande jako Alannis.“

„Vážně? Ale víš, nikdy dřív na tom tak nezáleželo. Nebo spíš takhle, myslím, že třeba i záleželo, ale nedostali se až tak daleko. Až tam.“ Přejede si rukou místo nad srdcem a dvakrát na něj poklepe. „Nevěděla jsem, že se to stane. Že se to stane s ní. Myslím, že jsi to taky nevěděla.“ Pak se usměje, ztracená ve vzpomínkách na Yvonne.

Z nějakého důvodu mě ta zpráva zasáhne skoro stejně silně jako ta o mých rodičích, protože to je další tajemství, které přede mnou někdo skrýval. Jsem osoba, před kterou lidé tají skutečnost, takže všechno, o čem jsem si myslela, že je pravda, jsou vlastně samé lži. Cítím tlak na prsou. Zírám na betonové schody, ale najednou tam nejsou. Mezi mýma nohama a zemí je jenom vzduch.

Odkašlu si, protože mi najednou úplně vyschlo v krku.

„Proč jsi mi o tom neřekla?“

„Nevím. Chtěla jsem ti to říct. Jen jsem si nebyla jistá, co to vlastně bylo, co se stalo mezi Yvonne a mnou. Asi jsem na to chtěla nejdřív přijít.“

„A přišlas na to?“

„Ne, ještě úplně ne. Ale už jsem o tom před tebou dál nechtěla mlčet.“

„Jako žes to už nechtěla tajit?“

„Jo, tak nějak.“

I když tu teď sedím a střežím si své vlastní tajemství, je to jako bodnutí do otevřené rány. Chtěla bych, aby to všechno vzala zpátky a znovu postavila ty schody, na kterých bychom mohly sedět spolu, bok po boku, stejně jako předtím.

„Donutila tě Yvonne přísahat, že nic neřekneš? Protože pořád chodila s Leah?“

„Ne. To, že jsem ti to neřekla, bylo jen moje rozhodnutí. Kromě toho, Hen, panenství je tak kurevsky subjektivní. Je to něco, co vymysleli staří bílí heterosexuální muži, co řídí tuhle zemi, nebo jakýkoli jejich ekvivalent ve starověku, abychom se cítily mimo hru, méněcenné a neúplné. Ve skutečnosti neznamená vůbec nic, alespoň pro mě ne.“

„Ale to, že ses vyspala s Yvonne, to něco znamenalo.“

„To jo. Znamenalo to všechno.“ Hlas se jí zlomí, začíná se bortit, jako by Saz už nedokázala zadržet všechny ty emoce, které v sobě skrývala.

Měla bych potlačit svou bolest a hněv a zeptat se Saz, co se stalo, jak se cítí a co to znamená pro ni a pro Yvonne. Měla bych se jí zeptat, protože je to důležité a vážné, a ať už se mi to líbí, nebo ne, stalo se to. Ale když konečně otevřu ústa, jediné, co jsem schopna říct, je, že bych po té záležitosti se Shanem Wallerem mohla být těhotná.

„Víš o tom, že už nejsou padesátá léta, ne? Takže máš dost možností, co dělat, kdybys byla těhotná, což mimochodem rozhodně nejsi.“

„Shane si myslí, že jsem jak skládací krabice a že pokaždé když jednu otevře, uvnitř najde další.“ Pohlédnu dolů, na místo, kde kdysi byly schody. Teď už zmizela i země.

Saz odpoví: „Myslím, že obě víme, že je jen jedna krabice, do které se chce dostat.“

Do Mary Grove je to pětatřicet mil. Místo toho, abychom mluvily, pouštíme hudbu tak nahlas, že cítím, jak se mi vsakuje do krve a prorůstá do kostí. Saz má při řízení jednu ruku vystrčenou z okénka. Vybírá zatáčku příliš rychle a společně s písničkou křičíme. Já si stahuju vlasy, protože hrozně fouká, a když je nezkrotím, budu jich mít plnou pusu. Jednou rukou popadnu láhev vodky, piju a pálení alkoholu a vibrace v kostech způsobené hudbou mi dávají pocit, že jsem naživu. V Mary Grove jsme za dvacet minut, protože Saz jezdí rychleji než kdokoli, koho znám, dokonce rychleji než můj táta.

Ve světle palubní desky si prohlížím modřiny na vnitřní straně své paže. Malé modřinky od malých štípanců, které jsem si udělala mezi dnešním ránem a přítomným okamžikem, abych se ujistila, že se mi to všechno jenom nezdálo.

Vjíždíme do naší čtvrti. Zatáčíme a jedeme po hlavní silnici.

Pořád ještě jí to můžu říct.

Sjíždíme první kopec.

Teď jí to můžu říct.

Zatáčka. A ještě jedna.

Můžu otevřít pusu a nechat slova vyjít ven, pak bude Saz vědět a pomůže mi pochopit to, nebudu v tom sama a pak to všechno bude skutečné.

Auto zastaví před naším domem. Chvíli tam jen tak sedíme, hudba stále hraje. Nechci jít dovnitř. Nechci vidět rodiče.

Nemůžu tu ale sedět věčně, protože Saz by vyzvídala, co se děje, tak začínám vystupovat z auta. Saz se ke mně nakloní, položí mi ruku na paži a zastaví mě. „Víš, doufám, že tím to mezi námi nekončí? Ani tím, že odjedeš do New Yorku a já do Chicaga, ale ani tím, co se stalo mezi mnou a Yvonne? To, že jsem se zamilovala, s tebou nijak nesouvisí, Hen, ani se všemi plány, které jsme měly. Je to jen o dívce, kterou mám ráda, a o té, řekněme, události. Ale to, co je mezi námi, to neskončí.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bez dechu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.