Pro Annu,

dobrou duši Čarokrásného knihkupectví

ČAROKRÁSNÉ KNIHKUPECTVÍ:

ŠKOLA DRŽÍ PŘI SOBĚ

First published in German under the title

„Der zauberhafte Wunschbuchladen 6 – Eine Schule hält zusammen“

by Katja Frixe

with illustartions by Florentine Prechtl.

© Dressler Verlag, Hamburg 2020.

Published by agreement with Dressler Verlag, Hamburg, Germany.

Translation © Alena Bezděková, 2021

ISBN 978-80-242-7549-9

Plánování

Milostné dopisy se obvykle nahlas nepředčítají. Aspoň já bych to nikdy v životě neudělala. Jenže Gustaf to vidí jinak. „Můj nejkrásnější a nejmilejší ze všech kocourků!“ vykřikoval. „Myslím na Tebe každý den. Na Tvou hebkou srst. Na Tvoje jiskrné oči. Na Tvůj něžný hlas. Můj stesk je nezměrný a z celého srdce doufám, že se zase brzy uvidíme!“

Černo-šedě pruhovaný kocour paní Sovové si hověl na svém zeleném křesle. Před sebe si rozložil dopis od své přítelkyně Mirelle napsaný na růžovém papíru a ozdobený spoustou nalepených srdíček.

Já jsem právě stála v oddělení knih pro děti v Čarokrásném knihkupectví a prohlížela si svazky na policích. V posledních dnech se totiž mezi nimi objevila spousta novinek a já už našla tři, které bych si určitě chtěla přečíst.

„Slyšeli jste to?“ zvolal Gustaf. „Chybím jí! A ona chybí mně! Kdy se mnou konečně někdo pojede do Francie, abych ji mohl navštívit?“ vyhrkl nedočkavě a upřel zelené kočičí oči na paní Sovovou, která právě smetala drobky od čokoládových dortíků z prodejního pultu.

„Už je to zase tady!“ povzdechl si pan Král, než majitelka knihkupectví stihla odpovědět. „Nedá se to poslouchat. Pořád jen Mirelle, Mirelle, Mirelle. Co kdybys aspoň chvilku mluvil o něčem jiném?“

Velké zrcadlo s mohutným zlatým rámem si zhluboka povzdechlo a mně ho bylo tak trochu líto. Na rozdíl od Gustafa, který si mohl zalézt do kanceláře paní Sovové, kdykoli zatoužil po klidu, pan Král musel pořád stát na stejném místě a poslouchat a sledovat vše, co se v knihkupectví odehrávalo.

„Závidíš, že se někdo zamiloval do mě, a ne do tebe!“ odsekl Gustaf. „Kdybys věděl, jaký je to nádherný pocit, cítit to mravenčení po celém těle, tak…“

Paní Sovová rázně zatleskala. „Prosím, nehádejte se!“ zvolala. „Dnešek není den na špatnou náladu!“

To bylo její oblíbené úsloví, které vždycky pomohlo. Gustaf a pan Král se ihned přestali pošťuchovat – což byla jejich častá zábava. Věděla jsem to, protože jsem do knihkupectví chodila každý den. V týdnu rovnou ze školy a v sobotu hned, jak obchod otevřel. Jen v neděli jsem zůstávala doma a těšila se na pondělí, kdy se budu moct znovu vypravit do Čarokrásného knihkupectví. Je to totiž mé nejoblíbenější místo na světě, a navíc to sem mám docela blízko. Společně s mým nejlepším kamarádem Leem jsem tady už dokonce jednou přenocovala!

Paní Sovová si jako obvykle sepnula světlé vlasy do rozevlátého uzlu. Na sobě měla zelený pletený svetr a kostkovanou sukni.

„Můj drahý kocourku,“ zašeptala, když vyšla zpoza pultu. Poklekla u Gustafova křesla a pohladila ho po hlavě.

„Já chápu, že bys vyrazil do Francie radši dnes než zítra, abys uviděl Mirelle. Jenže kdo by se staral o obchod?“

„Když byla tvoje přítelkyně nemocná, taky jsi nás tu nechala samotné se svým náhradníkem,“ zamňoukal Gustaf.

„To ano,“ přisvědčila paní Sovová. „Jenže to byla výjimečná situace.“

Kocour se vymrštil. „Chceš snad tvrdit, že můj stesk není nic výjimečného? Já to vidím jinak. Stesk mě trápí, stesk mě souží, po Mirelle mé srdce touží!“ prohlásil dramaticky se zvednutou pravou přední packou. Vypadal při tom jako divadelní herec, kterého by v přednesu sotva někdo předčil. „Co si o tom myslíš ty, Klárko?“

Původně jsem se do téhle diskuse nechtěla míchat. Bála jsem se, abych neřekla něco špatně, protože jsem chápala jak Gustafa, tak i paní Sovovou. Ale pak mě něco napadlo. „Naše škola každoročně organizuje pro žáky posledních ročníků výměnné pobyty v partnerské škole ve Francii. Možná by tě někdo mohl vzít s sebou.“

Nebylo sice pravděpodobné, že by někdo chtěl pašovat v kufru kocoura, ale s tím si můžeme lámat hlavu, až to bude aktuální.

Vrátila jsem do regálu knihu, kterou jsem zrovna listovala, a vydala se obchodem k ostatním. Když jsem míjela polici s průvodci, spadl mi k nohám francouzský slovník. S úsměvem jsem jej zvedla. „Každopádně by ses na to mohl v našem knihkupectví dokonale připravit.“ Položila jsem Gustafovi slovník na křeslo a sledovala, jak se vzápětí mezi stránkami vynořila písmena a vytvořila slovo AMOUR.

„Láska!“ vykřikl Gustaf. „To znamená láska, to už vím!“

Paní Sovová opatrně pochytala poletující písmena a vrátila je do slovníku.

„Klárko, ty jsi génius!“ radoval se Gustaf a skočil mi do náruče.

„Hned se začnu učit francouzsky. Budu připravený! Na Francii! Na Mirelle! A na lásku!“

„Propánajána,“ zamumlal pan Král. „Je to čím dál tím horší!“

„Neumíš náhodou francouzsky?“ zeptala jsem se a vzpomněla si na pana Hiboua, náhradního knihkupce, kterého před nedávnem najala paní Sovová. Něco mi říkalo, že se s ním pan Král dohadoval francouzsky.

„Náhodou ano,“ odpovědělo zrcadlo. „Mohl bych kocourovi při učení francouzštiny pomáhat.“

Gustaf seskočil na zem a postavil se před zrcadlo. „Myslíš to vážně?“ zeptal se nedůvěřivě. „Opravdu mi budeš pomáhat, zrcadélko?“

Napjatě jsem čekala na reakci.

„Ano,“ odpověděl pan Král.

„Bez jakýchkoli výhrad?“ zeptal se Gustaf.

„Bez jakýchkoli výhrad,“ potvrdilo zrcadlo.

To mě překvapilo minimálně stejně jako Gustafa.

„Já jsem zcestovalé zrcadlo,“ pronesl pan Král. „Mám úroveň. Rád předávám nabyté znalosti druhým.“

Paní Sovová znovu zatleskala. „To je nádhera! Potěšili jste mě. V Čarokrásném knihkupectví držíme při sobě a navzájem si pomáháme!“

Tanečním krokem odkráčela do své kanceláře a vrátila se s tužkou a notýskem. Pak ukázala na pohodlné sedací pytle rozložené v oddělení dětských knih. „Klárko, musíme si ještě promluvit o vašem projektovém týdnu. Víš, jak si paní Růžičková představuje, že by měl den v knihkupectví vypadat?“

Usadila jsem se na sedacím vaku a snažila si vzpomenout, o čem jsme ve třídě mluvili. V pondělí začíná projektový týden se zaměřením na knihy. Máme vyzdvihnout klady školní knihovny, každý napsat nějaký příběh, uspořádat knižní bazar a seznámit se s různými profesemi souvisejícími s knihami. Benův strýček pracuje v tiskárně, Roxanina máma má blog, na kterém recenzuje knížky pro děti, a paní Sovová vede Čarokrásné knihkupectví.

„Myslím, že ne,“ odpověděla jsem. „Můžete klidně vyprávět o své každodenní práci. Jak vybíráte nové knihy do obchodu, kde je objednáváte, jak se dostávají do prodejny…“

„To snad nemyslíš vážně!“ vykřikl Gustaf ze svého křesla.

Myslela jsem si, že se už zahloubal do francouzských slovíček, ale zřejmě radši naslouchal našemu rozhovoru. „Tyhle řečičky jsou přece pro děti totální nuda! Copak se nechtějí bavit, když k nám dorazí?“

„Máš snad lepší nápad, co s nimi podniknout?“ zeptala se s úsměvem paní Sovová.

Gustaf se zamyslel. „Když už budou tady, mohly by uklidit krám. Bylo by na čase.“ Kocour přejel packou po regálu za svým křeslem, aby zkontroloval, jestli není zaprášený. Nejspíš žádný prach neobjevil, protože nechal packu zase nenápadně klesnout.

Paní Sovová se rozesmála. „Nemyslím si, že by Klárčiny spolužáky bavilo uklízení! Navíc to ani nesouvisí s prací knihkupce.“

Jako na povel vyklouzly z regálu tři romány a rozevřely se.

„Co klasici?“ zeptal se pan Král. „Goethe, Lessing a Shakespeare. Přiblížit dětem tahle díla by nemusel být zas tak špatný nápad.“

Nebylo nějak neobvyklé, že se knihy hlásily o slovo – v Čarokrásném knihkupectví k tomu docházelo dost často, ale že by právě tyhle příběhy byly to pravé?

„Hm,“ odkašlala jsem si, ale paní Sovová už mávla odmítavě rukou. „Kdepak! To rozhodně ne. To s radostí přenechám učitelům.“

Vlastně jsem vůbec nepochybovala o tom, že den v knihkupectví bude boží. V duchu jsem přemítala, proč potřebujeme nějaký plán.

„Už to mám!“ vykřikl Gustaf. „Uděláme tvůrčí básnickou dílnu! Já ji povedu! Nikdo neumí tak parádně veršovat jako já. Tak co? To by bylo něco, nemyslíte?“

Seskočil z křesla a usadil se přímo proti nám. „Dobré ráno, milé děti! Je vás, koukám, jako smetí! Tak bych je mohl přivítat. Nezní to úžasně?“ Gustaf začal nadšeně příst a otíral se nám o nohy. „Tak řekněte přece něco!“

„Ano, zní to parádně,“ odpověděla paní Sovová. „Ale nezapomínej, že ti nikdo nerozumí.“

„Božíčku,“ zanaříkal Gustaf a svěsil hlavu. „Přitom to byl přímo geniální nápad…“

Už několikrát jsem litovala toho, že kocourovi a zrcadlu kromě paní Sovové a mě nikdo nerozumí – nejvíc to mrzelo Lea, který mě často do knihkupectví doprovázel. Musela jsem mu vždycky překládat, co kdo řekl, což samozřejmě nebyla ani zdaleka taková legrace.

Gustafova nálada se změnila jako mávnutím kouzelného proutku, když se rozezněl zvonek nad vchodovými dveřmi. „Co bys okem mžik, druhý zákazník!“ vykřikl a nadšeně se rozběhl ke vchodu.

„Babi, co ty tady?“ zeptala jsem se. Obvykle jsem do Čarokrásného knihkupectví chodila z naší rodiny pravidelně jen já. Když maminka, taťka, babička nebo některý z mých dvou brášků chtěli nějakou knížku, tak jsem jim ji přinesla.

„Říkala jsem si, že by vás třeba potěšilo ještě pár čokoládových dortíků,“ prohlásila babička a zakývala papírovou taškou s nápisem Čokoládové nebe.

Cukrárna paní Tingové se nacházela hned vedle a paní Sovová tam každé ráno nakupovala spoustu čokoládových dortíků pro sebe a své zákazníky. Stály na prodejním pultu a každý si mohl posloužit.

„Snad nejsi jasnovidec?“ zeptala se paní Sovová, vstala a se zářivým úsměvem se natáhla pro tašku. „Občas se vážně stane, že ve čtvrtek tak kolem tři čtvrtě na tři už jsou všechny dortíky fuč.“

Zatím jsem si toho nevšimla, ale když jsem se podívala na pult, zjistila jsem, že má pravdu. To je divné, tolik zákazníků tady zase nebylo!

„Většinu jich snědla sama,“ poznamenal pobaveně pan Král. Na rozdíl od babičky totiž zrcadlo skutečně umělo číst myšlenky, nebo to aspoň prohlašovalo.

Paní Sovová na pana Krále vrhla rádoby přísný pohled. „To sis mohl nechat pro sebe!“

Naskládala nové dortíky na velký talíř a strčila mi ho pod nos. Ta vůně! Nádhera! Vzápětí jsem jeden zákusek popadla do ruky a z police s knihami o pečení se ozval žalostný povzdech.

„Tak dobře,“ pronesla paní Sovová. „Některou z vás si brzy odnesu domů. Pak připravím jeden z vašich vynikajících receptů, slibuji!“

Ani babičce, ani mně nepřišlo divné, že si paní Sovová s knihami povídá – považovala je za své přátele a dělala vše pro to, aby se u ní cítily dobře.

Babička se usadila vedle mě na sedací vak. „Copak to tady máme?“ zeptala se a vytáhla zpod zadku poznámkový blok majitelky knihkupectví.

„Projektový den – školní třída,“ četla babička. Byla opravdu, ale opravdu hodně zvědavá, a když mohla někde něco vyčenichat, chopila se příležitosti. „Ten nadpis vypadá zajímavě,“ konstatovala a rukou si zakryla pusu, aby nebylo vidět, jak se směje. „Koukám, že dál jste se nedostaly!“ Popadla tužku a něco do bloku načmárala. „Oblíbené knihy,“ zamumlala. „Každý vyhledá svou oblíbenou knihu a jednou větou popíše její děj.“

Při slově oblíbené knihy se z oddělení pro děti ozvalo vzrušené mumlání. Nebylo divu, každá nejspíš doufala, že si některé dítě vybere právě ji.

„Dobrý nápad,“ podotkla paní Sovová s plnou pusou. „Při té příležitosti můžu hned dětem vysvětlit, jak objednávám knihy a podle čeho je třídím do polic.“

Babička její slova nevnímala, protože dál horlivě psala. „Knižní soutěž,“ oznámila. „Vymyslíte si otázky a děti budou muset vyhledat příslušné knihy.“

„Paráda!“ vyjekl Gustaf. „A hádanky budou ve verších. Ty napíšu já!“

„Nechtěl ses učit francouzsky?“ zeptal se pan Král.

„Můžu rýmovat ve francouzštině,“ odpověděl Gustaf a rozčileně poskakoval z místa na místo.

Zrcadlo se zvučně rozesmálo. „Tak to bych chtěl vidět!“

Gustaf si jeho uštěpačné poznámky vůbec nevšímal. Vytahoval totiž packou z police knihu. „Z barevné obálky směje se pes, poradí, poučí včera i dnes. Co je to?“

„Co říká ten kocour?“ zeptala se babička, která už chvilku naslouchala jeho mňoukání.

„Tvůj nápad se mu líbí,“ shrnula jsem předchozí rozhovor a očima jsem pátrala po knize, které se Gustafova rýmovaná hádanka měla týkat. Byl to Psí rádce. Paní Sovová s ním měla už několikrát problémy, protože kolem sebe s oblibou šířil „vůni“ psích větrů.

Paní Sovová radostně zatleskala. „Tvoje návrhy jsou báječné,“ pochválila babičku. „Jestli tě napadne ještě něco dalšího, sem s tím! Beru všechno.“

„Vždyť ty vlastně mou pomoc vůbec nepotřebuješ, Věrko,“ usmála se babička. „Tvoje knihkupectví uchvátí úplně každého, žádný program k tomu mít nemusíš.“

V tom jsem s babičkou musela souhlasit. Pohledem jsem přelétla od polic napěchovaných k prasknutí přes stůl, kde paní Sovová s oblibou vystavovala své nejoblíbenější knihy, a Gustafovo křeslo až k zeleným svítidlům na stropě. Tohle místo nebylo běžné knihkupectví, ale druhý domov – alespoň pro mě.

Zatímco babička připisovala ještě pár hesel, zvonek nad vchodovými dveřmi se znovu rozcinkal. Gustaf se natolik zabral do skládání veršovaných hádanek, že to vůbec nepostřehl.

„Co bys okem mžik, třetí zákazník!“ zabručelo zrcadlo a paní Sovová se rozesmála. „Vy jste mi ale dvojka! Děkuji za upozornění, pane Králi.“

„Rádo se stalo,“ odpověděl, ale vzápětí dodal: „Ale ne! Z toho nekouká nic dobrého!“

Díky jasnovidným schopnostem poznalo zrcadlo často už na první pohled, jak se zákazníkovi daří nebo co ho trápí. Okamžitě jsem se obrátila ke dveřím, protože jsem chtěla vidět, kdo vchází. Byl to Daniel, tatínek mé nejlepší kamarádky Lenky a partner naší třídní učitelky paní Růžičkové.

„Vítejte v našem Čarokrásném knihkupectví,“ zaševelila paní Sovová a strčila mu pod nos talíř s čokoládovými dortíky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Škola drží při sobě.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.