Přeložila:

IVANA ČEJKOVÁ

Penelope Ward a Vi Keeland: Pilot playboy

Vydání první

Copyright © 2016 by Penelope Ward &Vi Keeland

Published by arrangement with Brower Literary & Management

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2452. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Playboy Pilot vydaného v roce 2016

Český překlad © 2021 Ivana Čejková

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Dana Chodilová

Cover model: Sahib Faber

Photographer: Greg Vaughan

Cover designer: Letitia Hasser, r.b.a. designs

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1644-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1645-1 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Penelope Ward

Vi Keeland

PILOT

PLAYBOY

Za peníze si můžeš koupit spoustu věcí…,

ale

moji lásku si nekoupíš

Beatles

Kapitola 1

Chris Hemsworth.

Listovala jsem v katalogu American Airlines Worldwide Destinations v sekci o Austrálii. Stránky byly plné barevných obrázků – klokanů, tyrkysové vody, té velké bílé budovy, která vypadala jako hromada plachet vlajících ve větru. Pěkný. Ale ne to, co by mě doopravdy zajímalo.

Liam Hemsworth. Australské akcenty. Panebože, jsou tu oba.

Na další dvoustraně byla mapa světa. Prstem jsem sledovala tečkovanou čáru trasy mezi Miami a Sydney. Blbost. To je sakra dlouhý let.

Povzdechla jsem si a otočila list. Na další stránce byl Londýn.

Robert Pattinson.

Theo James.

Mnohem zajímavější, s méně než třetinovou dobou letu. Přehnula jsem roh stránky a nedočkavě otočila další list.

Itálie. George Clooney. Koho zajímá, že je prakticky stejně starý jako můj táta? Ten chlap je jako láhev dobrého cabernetu – s věkem zraje jako víno, takže byste si ho měli vychutnat. Další oslí ucho na stránce.

Z vybírání destinace v časopise mě vyrušil barman a ukázal na poloprázdnou sklenku martini. „Dáte si ještě jedno appletini?“

„Už ne, dík.“

Přikývl a zamířil na druhý konec zaplněného baru. Měla jsem už druhou sklenku a vůbec jsem netušila, jak dlouho tady v letištní hale uvíznu. Možná byl dobrý nápad vybrat si bar jako místo, kde strávím dalších deset dní, než mě alkohol dostane na kolena.

Santorini. Hmm. Fotografie vypadaly lákavě. Sněhobílé budovy se zářivě modrými dveřmi a okenicemi. Přesto… Fakt jsem neměla tušení, kam se chci vydat. Nic mi nepadlo do oka, dokonce ani tropický ostrov mě nezlákal.

Zhluboka jsem se nadechla, když mi došlo, že jsem už na konci tlustého nabídkového katalogu. Napila jsem se martini a pro sebe si zamumlala: „Sakra, kam bych si tak měla vyrazit?“

Nečekala jsem, že by mi na to někdo odpověděl.

„Ke mně to není daleko,“ ozval se vedle mě hluboký baryton. Nevšimla jsem si, že se někdo posadil na barovou stoličku po mé pravici. Jeho hlas mě vyděsil, takže jsem zvrhla sklenku a zbytek martini vyšplíchl na moje nové značkové tílko.

„Do prdele!“ Vstala jsem, rychle popadla ubrousek z baru a snažila se tekutinu vysát. „Tohle je od Rolanda Moureta.“

„Omlouvám se. Nechtěl jsem tě polekat.“

„Jasně, tak proč se sem plížíš jako nějaký zloděj?“

„Klídek. Zaplatím za čistírnu. V pohodě?“

„Zůstane tam flek.“

„Tak ti koupím nový, zlato. Je to jen triko.“

Před očima se mi udělaly mžitky. „Copak jsi mě neslyšel? Je to triko od Rolanda Moureta. Stálo osm set dolarů.“

„Tohle? Vypadá jako obyčejný triko.“

„Je od špičkovýho francouzskýho návrháře.“

„Ale pořád je to jenom triko. Neber to ve zlým, sluší ti. Ale nechala ses pěkně napálit. Už jsi někdy slyšela o značce GAP?“

„Děláš si srandu?“ zeptala jsem se. Přestala jsem se snažit odstranit flek z trika a podívala jsem se na chlapa vedle sebe, který měl tu drzost srovnávat moje triko s Gapem.

Do prdele.

Jasně že měl tu drzost.

Vysoký, snědý a pohledný chlap. Po pravdě řečeno, přímo okouzlující.

Vstala jsem, abych se trochu uklidnila, a vydala se hledat další ubrousky. V dohledu žádné nebyly. Když jsem se vrátila na místo, pan Pohledný zavolal na barmana: „Hej, Louie. Mohl bys mi dát sklenici perlivý vody a pár papírových ručníků?“

„Jasně, Tripe.“

Tripe?

„Jmenuješ se Trip?“

„Jak pro koho.“

„Chceš říct, sedím v zatraceným baru na letišti s chlapem, co se jmenuje Trip?“ Nemohla jsem si pomoct a musela jsem se zasmát.

„A ty jsi kdo?“

A co, sakra, stejně toho chlápka už nikdy neuvidím. Podívala jsem se na cestovní katalog, který jsem si prohlížela, a zrak mi padl na titulní stránku. „Jmenuju se…,“ zaváhala jsem a pak jsem zalhala. „Sydney.“

„Sydney…,“ nedůvěřivě zamumlal.

„Přesně tak.“

Polkla jsem a zadívala se na druhou stranu baru. I když jsem se od něj odvrátila, cítila jsem na sobě spalující pohled jeho velkých oříškových očí. Obklopovala mě těžká pižmová vůně jeho kolínské. Přítomnost tohohle drzého chlápka mi nedovolovala soustředit se na něco jiného.

Barman se vrátil a podal mu sklenici vody a hrst ubrousků.

Trip se na mě podíval a nadzvedl obočí. „Chceš ten flek vyčistit?“

Přikývla jsem, kůže mě pálila a svrběla, když se ke mně naklonil. Během vteřiny se ale všechno změnilo – horkost vyprchala, když jsem si šokovaně uvědomila, že mi pomalu lije vodu ze sklenice na triko.

„Panebože! Co… co to sakra děláš?“ vyštěkla jsem na něj a podívala na prsa, kde se na značkovém triku rozplývala mokrá skvrna.

„Chtěla jsi odstranit ten flek, ne? Perlivá voda je na to nejlepší. Jen ji musíš nechat chvíli působit.“

„Flek od martini nebyl tak velký. Teď mám mokrý celý triko!“

„Tomu by ses stejně nevyhnula.“

„Neměl jsi to dělat!“

„Pak by nebyla žádná sranda.“

Podívala jsem se na sebe. Pod mokrou látkou se tyčily bradavky. „Sakra, teď je to triko úplně průhledný!“

„To vidím.“ Zhluboka se nadechl a oči měl přilepené na mé hrudi. „Kristepane, ty nenosíš podprsenku?“

„Jak vidíš, tak ne.“

Konečně odtrhl oči od mých prsou a podíval se mi do obličeje. „Můžu se zeptat, proč jsi v letištním baru bez podprsenky?“

Odkašlala jsem si a odpověděla: „Chtěla jsem mít během letu pohodlí. Navíc… jsem… odvážná. Myslím, že žádnou podprsenku nosit nemusím. Tedy myslela jsem si to, dokud jsi mě nepolil vodou! Nečekala jsem, že by si někdo něco takovýho dovolil.“

Očima znovu sklouzl na moje prsa. „Odvážná… hm?“

„Mohl bys přestat na mě tak zírat?“ Překřížila jsem si ruce na hrudi.

„Omlouvám se. Nečekal jsem…“

„Že mě uvidíš prakticky nahou? Neříkej…“

Provinile se usmál. „A co tedy mám říct? Hele, zaskočil jsem sem do baru, abych si dal něco k jídlu, a dostal jsem víc, než jsem čekal. Máš krásný kozy. A máš pravdu, že žádnou podprdu mít nemusíš. Ty kozičky jsou divoký… stejně jako jejich majitelka.“

Najednou si sundal koženou bundu a přehodil mi ji přes ramena. „Zakryj se aspoň tímhle.“ Byla těžká a připadala jsem si, jako by se mi dostalo vřelého objetí. Obklopila mě velmi příjemná vůně santalového dřeva. Představila jsem si, jaké by to bylo, kdyby mě skutečně objal. Nad tou myšlenkou jsem zakroutila hlavou.

Vklouzla jsem do rukávů, a když jsem se podívala dolů, abych si zapnula zip, všimla jsem si odznaku ve tvaru roztažených křídel, připnutého na hrudi. „Co je to za odznak? Tos dostal od letušky, žes byl za letu hodný?“

Ušklíbl se. „Něco takovýho.“

Když jsem se rozesmála, natáhl ruku.

„Začněme znovu. Ahoj, jsem Carter.“

Carter – povozník.

Páni, vypadá opravdu jako povozník.

Natáhla jsem taky ruku, a když mně ji pevně stiskl, projel mnou elektrický výboj. Přimhouřila jsem oči. „Takže Carter… myslela jsem, že se jmenuješ Trip.“

„Ne. Tak mi říká Louie. Trip je přezdívka.“

„A proč ti tak říká?“

„To je na dlouhý vyprávění.“

„Jak to, že tě barman takhle dobře zná? Cestuješ hodně pracovně a vždycky tady vysedáváš před letem?“

„Dalo by se to tak říct.“

„Jsi trochu tajemný, víš to?“

„A ty jsi sakra rozkošná. Jak se jmenuješ?“

„Už jsem ti to říkala.“

„To je pravda. Sydney… a tvoje příjmení je Opera, co? Myslím tím Operu v Sydney.“ Zasmál se, zvedl katalog a ukázal na budovu na obálce. „Proč mi lžeš, Divoško?“

Pokrčila jsem rameny. „Nevím. Nerada říkám své skutečné jméno cizím lidem.“

„To není ten pravý důvod. Nejsi žádná stydlivka… sakra, vždyť ani nenosíš na veřejnosti podprdu. A trvalo ti skoro celou minutu, než sis zakryla kozy, i když ti muselo být jasný, že je vidím. Nejsi upjatá a rozhodně ne nesmělá.“

„Tak proč si myslíš, že ti nechci říct svoje pravý jméno?“

„Protože se ti líbí předstírat, že jsi někdo jiný. Řekla sis, že mě stejně už nikdy nepotkáš, tak proč ne? Mám pravdu?“

„Myslím, že sis mě zaškatulkoval jako lehkomyslnou holku, co vyhledává kdejaký vzrušení. Jak dlouho mě znáš? Deset minut?“

„Někdy to stačí, abys toho druhýho poznala.“

„Skutečně?“

„Jasně. Tohle je můj způsob života… pořád hledám nějaký vzrušující zážitky, ale nikdy na jednom místě.“ Po chvíli ticha přimhouřil oči a zkoumavě si mě prohlížel. „Nevíš, kam by sis vyrazila, co?“

„Jak jsi to poznal?“

„Když jsem si vedle tebe sedl, mluvila jsi sama se sebou a přemýšlela, kam bys měla vyrazit. Copak si to nepamatuješ?“

„Jo tohle, máš pravdu. Jasně, chci vyrazit někam na pořádnej trip…, Tripe.“

„A už jsi přišla na to kam?“

„Pořád netuším.“

Zaskočil mě, když mi položil ruku na rameno. „Před čím utíkáš, Kendall?“

Srdce se mi rozbušilo. Poposedla jsem si na židli a odtáhla se od něj.

„Jak víš, jak se jmenuju?“

Sáhl do zadní kapsy a zamával pasem. „Měla bys být mnohem opatrnější, když chceš cestovat sama. Stačí, když se na chvilku otočíš, a někdo ti může něco nasypat do pití nebo tě okrást.“

„To je můj pas? Jak ses k němu dostal?“

„Když jsi odešla pro ubrousky, vypadl ti z kabelky. Zvedl jsem ho a podíval se na jméno. Kendall Sparksová – to je pěkný jméno. Jiskřička, to se mi líbí. Máš štěstí, že mi můžeš věřit.“

„Tím si nejsem tak jistá,“ odsekla jsem naštvaně a vytrhla mu pas z ruky.

Dívali jsme se na sebe. Rty se mu zkroutily do úsměvu a poprvé jsem si všimla dolíčku na bradě.

„Viděl jsem ji tam stát,“ řekl.

„Cože?“

„Píseň od Beatles. I Saw Her Standing There.“

„A co s tím?“ zeptala jsem se.

„Mám takovou teorii. Ať tě napadne jakákoli situace v životě, existuje o ní písnička od Beatles.“

„Takže, tohle je píseň dne?“

„Přesně tak. Viděl jsem tě tam stát. Můj příchod zjevně narušil tvoje rozhodování. Dovol tedy, abych ti koupil další pití, a společně se zamyslíme, kam bys měla vyrazit. Můžeme to vyřešit.“

Usmál se a mně se hlavou honila jeho poslední slova.

Můžeme to vyřešit.

Bože, ten je fakt střelený.

Nedůvěřivě jsem zavrtěla hlavou. „We Can Work It Out – můžeme to vyřešit. Další píseň od Beatles.“

„Správně. Jsi příliš mladá na to, abys tak dobře znala Beatles.“

„Máma je ráda poslouchala. A jak to, že je tak znáš ty?“

„Mám rád hezké písničky, i když jsou mnohem starší než já.“ Podíval se na hodinky. „Když už mluvíme o čase, nemám ho tolik. Tak co ta sklenička?“

Když se znovu usmál, nemohla jsem se ubránit pocitu, že mě odhodlání opouští. Ještě jedna sklenka martini mi neuškodí, zvlášť když jsem se ještě nerozhodla, kam poletím. „Klidně, proč ne?“

Carter mě odvedl ke stolku a pak odešel objednat nápoje k baru.

„Doufám, že ti to nevadí, ale objednal jsem i něco na zub.“

„Dík. V pohodě.“

„Jaký je důvod tvýho výletu, Kendall?“

„Musím si promyslet několik důležitých věcí. A k tomu potřebuju na chvíli vypadnout ze zajetých kolejí.“

„Doufám, že nejde o nic vážnýho. Připadáš mi trochu nervózní, takže mě napadlo, jestli před něčím neutíkáš.“

„Ne, jenom o důležité rozhodnutí, které musím učinit.“

„Můžu ti s něčím pomoct?“

Ne, pokud mě nechceš oplodnit.

Kdyby jen věděl.

„Ne. Tohle si musím rozhodnout sama.“

„Snad to nebude tak zlý – jsi zdravá, plná energie… krásná a zdá se, že o peníze nemáš nouzi. Jsem si jistý, že ti to všechno vyjde.“

„Myslíš, žes mě prokoukl, co?“

„Jsi mladá. Ať je to cokoli… máš spoustu času, abys ten svůj problém vyřešila.“

Kéž by to tak byla pravda.

„Kolik si myslíš, že mi je?“

Poškrábal se na bradě. „Dvaadvacet?“

„Bude mi pětadvacet.“

A přesně tohle je ten problém. Zkurvených pětadvacet.

„Fajn. No, vypadáš na míň.“

„A kolik je tobě? Vzhledem k tvýmu hudebnímu vkusu bych ti hádala kolem třiapadesáti… ale podle vzhledu bych si tipla na osmadvacet.“

„Skoro ses trefila. Je mi devětadvacet.“

Číšník nám přinesl jídlo. Carter objednal směs smažených kousků mozzarelly, kuřecích křídel Buffalo a vaječné závitky.

Zakručelo mi v žaludku. „Jsem ráda, že nedržím žádnou dietu.“

„To jo. Po pravdě řečeno, nic lepšího tu nemají. Mám rád všechno, co je smažené.“

Všimla jsem si, že si neobjednal žádný nápoj. „Ty nepiješ?“

„Nemůžu.“

„Proč ne?“

„Když mi prozradíš, co máš za problém, řeknu ti, proč nesmím pít.“

Popadla jsem smaženou sýrovou tyčinku a změnila téma. „Nemáme tolik času, abych ti to vysvětlila. Ale teď už se fakt musím rozhodnout, kam se vydám. Co ty? Kam máš namířeno?“

„Vydrž.“ Ignoroval mou otázku, místo toho vytáhl telefon a začal v něm hledat.

„Co děláš?“

„Tohle je seznam mezinárodních letů, které odlétají během příštích tří hodin.“ Natočil obrazovku mým směrem.

Vzala jsem telefon. „Fajn… tak tedy Madrid. Iberia Airlines, 8:55.“

„Do Španělska se ti nechce.“

„Proč?“

„Je červenec. Bude tam šílený vedro. Budeš potit krev a nemůžeš si sundat ani triko, protože nemáš podprsenku.“

Tváře mi zrudly a podívala jsem se zpátky na seznam. „Dobře… hm… a co Mexiko? American Airlines, 10:20.“

„Ne.“

„Ne?“

„Řádí tam nová mutace noroviru, která způsobuje těžkou gastroenteritidu.“

„Cože?“

„Ježíši, ženská. Copak nesleduješ zprávy?“

„Ne. Jsou na mě až moc depresivní.“

„Prostě mi věř. Nesměla bys tam vůbec nic jíst.“

„Tak dobře, a co Amsterdam? KLM, 9:45.“

„Nemyslím, že je to pro tebe dobrá volba. Je tam legální prostituce, a kdyby ses promenádovala po městě bez podprsenky, mohli by tě považovat za někoho, kdo nejsi.“

Vytřeštila jsem oči. „Myslíš, že by si mě mohli splést s prostitutkou?“

„Tam jsou prostitutky docela nóbl.“

„Jak to víš?“

„Sakra… za sex neplatím, jestli narážíš na tohle.“ Chraplavě se zasmál. „Upřímně, mám opačný problém.“

„Chceš říct, že ženy platí za sex tobě?“ Zakryla jsem si pusu dlaní. „Panebože. Jsi snad prostitut? Nebo společník? Tak proto se poflakuješ po letištních barech a saloncích?“

Rozesmál se a zaklonil hlavu. „Ne.“

„Takže chceš říct, že se na tebe ženský vrhají samy od sebe?“

„No… víš, někdy je zábavný svádět ženský. Ale už hrozně dlouho jsem to nedělal. Upřímně, ani jsem nenašel žádnou, která by za to stála. To poslední, co bych potřeboval, je platit za sex.“

To mě nepřekvapilo, nedokázala jsem si to ani představit. Tenhle chlap byl prostě přitažlivý a charismatický, a takové ženy přímo zbožňují.

Když si ode mě bral telefon zpátky, zlehka se dotkl mé ruky. Byl to sakra příjemný dotyk.

„Byla jsi někdy v Brazílii, Kendall?“

„Ne.“

„V tuhle dobu je tam fakt krásně. Je zima, ale přitom je pořád dost teplo na to, aby si to tam člověk užil.“ Strčil mi telefon před obličej. „Rio. International Airlines, 10:05.“

„Co se tam dá dělat?“

„Mají tam nádherný pláže. Na Copacabaně nebo Ipanemě je spousta klubů a barů. Je tam sakra zábava.“

„Je to bezpečný pro svobodnou ženu, která cestuje sama?“

„Musíš použít selský rozum jako kdekoli jinde. Možná by sis měla koupit podprsenku.“

Carter se zadíval na obrazovku a zkontroloval čas. „Sakra, musím jít. Přijdu pozdě do práce,“ oznámil mi, vstal a hodil na stůl hromadu peněz.

Nedal mi ani příležitost se ho zeptat, čím se vlastně živí nebo kam jde. Nevěděla jsem o něm vůbec nic, ale hlodavý pocit zklamání mi dokazoval, že bych chtěla vědět víc.

„Hm… tak fajn. Jo, a díky za jídlo.“

Po dlouhé pauze řekl: „Nechť rozhodne osud. Ale pro informaci, hlasoval bych pro Rio. Dávej na sebe pozor, Kendall.“

Otočil se k odchodu. Uvědomila jsem si, že mám stále na sobě jeho koženou bundu. Zavolala jsem za ním: „Počkej! Tvoje bunda!“

„Nech si ji. Aspoň budeš mít kozy v teple.“

Bylo to podivně roztomilé. „Tak dobře, dík.“ Usmála jsem se a zvedla ruku. „Sbohem.“

„Ahoj a na viděnou.“

„Cože?“

„Hello, Goodbye – další písnička od Beatles.“ Mrkl na mě.

„Bože.“ Obrátila jsem oči v sloup. „Mělo mě to napadnout.“

Usmál se. Uvědomila jsem si, že to je pravděpodobně naposledy, co se můžu kochat tím jeho roztomilým dolíčkem na bradě. Když odcházel, musela jsem obdivovat jeho zadek, který jsem doteď vlastně neviděla. Najednou se zastavil a otočil se. „Kendall…“

„Co je?“

„Jestli si nevybereš Brazílii, přeju ti hezký život.“

Než jsem stihla odpovědět, otočil se a rychle pokračoval v chůzi.

Zaplavil mě nepříjemný pocit osamělosti. Sledovala jsem ho, dokud nezmizel za rohem a z mého dohledu.

Jeho poslední slova mi vrtala hlavou.

Jestli si nevyberu Brazílii… přeje mi hezký život?

Je to hloupost, abych se řídila radou kluka, kterého vůbec neznám? Ale nemám už čas, musím si něco vybrat. Takže… Rio de Janeiro? A jestli skončím jako mrtvola, může za to Rio.

Není to náhodou film?

Blame it on Rio – Může za to Rio?

Začínala jsem se v bundě potit. Bože, byla jsem pořád tak vytočená.

Může za to Carter.

Kapitola 2

Nemohla jsem si pomoct, ale když letuška zavřela dveře letadla, byla jsem zklamaná, i když jsem věděla, že je to směšné. Seděla jsem v první třídě, a místo abych usrkávala šampaňské a vychutnávala si pražené arašídy, sledovala jsem každého cestujícího, který do letadla nastoupil.

Byla jsem přesvědčená, že mezi nimi bude Carter, i když neřekl přímo, že letí do Brazílie. Rozsvítily se obrazovky, spustilo se úvodní informační video a letuška v uličce pantomimicky předváděla, jak si zapnout bezpečnostní pás a nasadit kyslíkovou masku v případě ohrožení. Když skončilo video v angličtině, spustilo se to samé v jiném jazyce, kterému jsem nerozuměla. Bylo to brazilsky? Ne, počkat, brazilština neexistuje. V Brazílii se mluví portugalsky. Jasně, musí to být portugalština. Sakra. Vydala jsem se do země, o které nic nevím a rozhodně nemluvím jejím jazykem.

Jakmile jsme byli ve vzduchu, další letuška mi přinesla večeři a objednaný nápoj. Bylo to zvláštní, ale říkala jsem si, že je dost podobná té, která předváděla pantomimu s bezpečnostním pásem. Vysoká, hubená, s hezkou, silně nalíčenou tvářičkou, přestože by se bez toho všeho mohla obejít. Obě měly tmavé vlasy stažené dozadu a v týlu stočené do malého drdůlku. Když se v přední části letadla objevila třetí letuška, došlo mi, že všechny vypadají stejně. Jako by někdo vybral ideální letušku a potom ji naklonoval.

Asi po deseti minutách se zdálo, že jsme dosáhli letové hladiny, a letadlo se vyrovnalo. Vzhledem k tomu, že sedadlo vedle mě bylo prázdné, skopla jsem baleríny od Toryho Burche a zavřela oči. Samozřejmě jsem si to načasovala přesně ve chvíli, kdy se kapitán letadla rozhodl uvítat pasažéry na palubě.

„Dobrý večer, dámy a pánové, dovolte mi, abych vás jménem posádky co nejsrdečněji přivítal na palubě letadla Boeing 757 společnosti International Airlines. Jsem kapitán Clynes a při dnešním letu jsem velícím důstojníkem letové kabiny. Náš let z Miami do Ria de Janeira bude trvat něco málo přes osm a půl hodiny. Očekáváme bezproblémový let…“

Sakra! Ten hlas. Je to… mohl by to být…?

V tu chvíli mi letuška přinesla sklenku appletini. „Promiňte. Neznáte náhodou kapitánovo křestní jméno?“

„Samozřejmě.“ Zvedla ruku a zatřepala prsty, aby mi předvedla prsten s obrovským kamenem. Pak mrkla a naklonila se ke mně. „Kdysi jsem jeho jméno říkala moc ráda, ale protože je teď zasnoubený s jinou, už ho moc neříkám. Jmenuje se kapitán Carter Clynes. Muž, který dal sloganu v oblacích jako doma nový význam.“

Kapitán Carter Clynes. Teď mi to všechno začalo dávat smysl. Ten odznak na jeho bundě, přezdívka, kterou ho oslovoval personál letištního baru, dokonce i to, jak rychle našel letový plán v iPhonu. Jak to, že mi to už dávno nedošlo? Věděla jsem proč – jeho vzhled a sebevědomé vystupování mě naprosto vyvedly z míry.

Po tomhle zjištění jsem se rozhodně necítila uvolněně. Vědomí, že je Carter na palubě a že můj život je následujících osm hodin v jeho rukou, mě přinejmenším znepokojilo. Ačkoli to nebyl ten typ úzkosti, jako když sedíte v křesle a čekáte, až přijde zubař. Spíš takový ten vzrušující pocit, když sedíte ve vozíku na horské dráze a slyšíte zacvaknutí zámku bezpečnostního pásu. Buď to bude moje životní jízda, nebo skončím rozplácnutá na zemi.

O několik hodin později se z reproduktorů ozvalo další oznámení. Carterův hlas byl tichý a chraplavý. „Tady kapitán Clynes. Právě se nacházíme nad Karibským mořem, ale letíme dál. Ztlumím světla v kabině a doufám, že se vám podaří alespoň na chvíli usnout.“ Během chvilky hlavní světla zhasla a kabina se ponořila do šera, až na několik lampiček na čtení nad některými sedadly. Rozhodla jsem se trochu si odpočinout a prospat se. Sklopila jsem sedadlo dozadu, přitáhla si přikrývku k bradě a zavřela oči. Poté začala hrát tichá hudba. Nejprve jsem si nebyla jistá, odkud vychází… dokud jsem si neuvědomila, co je to za skladbu – Lucy in the Sky with Diamonds. Jenže zpěvák, který zpíval o Lucy na obloze mezi diamanty, nebyl John Lennon. Byl to Carter, který si v pilotní kabině broukal do mikrofonu integrovaného komunikačního systému.

Je fakt praštěný. Ale z nějakého důvodu jsem se po celou tu dobu usmívala.

Když jsem druhý den ráno otevřela oči, byla jsem dezorientovaná. Tedy myslela jsem si, že je ráno. Trvalo mi chvíli, než jsem si uvědomila, že jsem stále v letadle. Letím skutečně do Brazílie, nebo se mi to všechno jenom zdálo? Sedadlo vedle mě už nebylo prázdné, seděla na něm letuška, pila kávu a četla noviny. Zvedla jsem sedadlo do vzpřímené polohy a usmála se na ženu vedle sebe. Nebyla to ta letuška, která mi ukazovala prsten a prozradila mi důvěrné informace o kapitánovi letadla.

„Dobré ráno. Doufám, že vám nevadí, že jsem si sem sedla. Střídáme se ve službě a je mnohem pohodlnější si odpočinout v tomhle širokém sedadle než na tom našem sklopném.“

„To si dovedu představit.“ Chvíli jsem přemýšlela, než jsem se jí zeptala na to, co se mi honilo hlavou. Mohla by si o mně totiž myslet, že jsem cvok. „Můžu se na něco zeptat?“

„Jistě.“

„Kam letíme?“

Upravené obočí se zvedlo. „Do Ria de Janeira. Chtěla jste snad letět někam jinam?“

„Ne, to je v pořádku. Včera večer jsem na poslední chvíli změnila plány a na chvilku jsem si myslela, že se mi jen zdálo, že letím do Brazílie.“

„Tak to se vám nezdálo. Měli bychom přistát asi za hodinu. Je dobře, že jste se vyspala.“

Přikývla jsem. Asi si o mně myslela, že jsem trochu mimo, ale aby toho nebylo málo, zeptala jsem se: „A zpíval včera pilot v kabině Lucy in the Sky with Diamonds?“

Zasmála se. „Jasně, zpívá to na každém nočním letu. Nevím proč.“

„To je trochu divný.“

„To je prostě kapitán Clynes. Trochu střelený, ale jinak je fajn a je s ním legrace.“

„Jo, ta druhá letuška se taky zmínila, že je s ním zábava.“

„Řekla bych, že je spousta letušek, které by vám potvrdily, jak moc je zábavný.“

„A vy ne?“

Pomalu zavrtěla hlavou. „Takoví muži mě obvykle nezajímají.“

Souhlasila jsem s ní. „Myslím, že jsme na tom stejně.“

Výraz v obličeji se jí změnil, když se ke mně naklonila. „Chcete vědět, pro jaké mám slabost?“

„Cože?“

„Drobné blondýnky s velkýma modrýma očima a našpulenými rty. Kdybyste chtěla nějakou společnost, máme v Riu dva dny mezipřistání.“

Co to má proboha znamenat? Copak se všichni v tomhle letadle zbláznili? Možná to bylo tím, že ve výšce třiceti pěti tisíc stop je příliš málo kyslíku. „No… díky. Ale já… hm… prostě ne, děkuju.“

Zdvořile se usmála a složila noviny. „Škoda. Ale stejně si výlet užijte. Než přistaneme, musím servírovat snídani v turistické třídě.“

Když se letadlo konečně dotklo asfaltu přistávací dráhy a zastavilo, zůstala jsem sedět, zatímco ostatní cestující první třídy pomalu vystupovali, a čekala jsem, jestli se náhodou neotevřou dveře kokpitu. Ani nevím, co bych dělala, kdyby se skutečně otevřely, ale jako by mě tu něco drželo. Chtěla jsem Cartera ještě jednou vidět. Copak nebyl ani trochu zvědavý, jestli jsem v letadle?

Odpověď mi byla jasná o deset minut později. Celé letadlo už bylo skoro prázdné, jen já stále seděla na svém místě jako idiot a vrhala kradmé pohledy na dveře kokpitu, které zůstávaly stále zavřené. „Co se to se mnou sakra děje?“ mumlala jsem si pro sebe. Potkám neznámého chlapa v letištní hale, který mě hned pozve k sobě domů, pak mi naleje vodu na triko, takže je úplně průhledné, a komentuje moje prsa. A mě samozřejmě napadne jediná logická věc, kterou by na mém místě udělala každá holka – koupím si letenku první třídy za tři tisíce dolarů a letím s ním do Brazílie. Což přesně odpovídá tomu, že se můj život nachází v pěkných sračkách. Měl to být výlet o hledání odpovědí, o nalezení sebe samé (a možná i o nalezení skvělých bot), ne o tom, abych se stala dalším zářezem na čele postele kapitána Děvkaře, nehledě na to, že je setsakramentsky hezký.

Konečně jsem se zvedla, popadla tašku Venus od Louise Vuittona, uhladila si pomačkané triko a zhluboka se nadechla.

Tak snad někdy jindy, kapitáne Clynesi.

Trvalo mi víc jak hodinu, než jsem konečně vyzvedla kufr a čekala na taxi. Venku bylo příšerné vedro, i když v Brazílii měla být zima. Cítila jsem, jak mi na zádech vyrážejí korálky potu. Potřebovala jsem studenou sprchu, obrovský šálek ledové kávy (vanilka nebo lískový oříšek by byl fajn) a možná devadesátiminutovou masáž v hotelovém wellnesu. Konečně jsem si vystála dlouhou frontu a přišla na mě řada, nemohla jsem se dočkat, až vklouznu do klimatizovaného taxíku. Řidič uložil mé zavazadlo do kufru auta a poté se usadil za volantem.

„Ola. Onde gostaris de ir?“

Sakra. „No habla Portugese.“ Počkat… znamená no habla v portugalštině to samé co ve španělštině?

Řidič se ke mně otočil. „Mluvíte anglicky, co?“

„Ano.“

„Fajn. Tak kam to bude?“

„Hmm… promiňte. Dejte mi vteřinku.“ Rychle jsem zadala do Googlu luxusní hotely s wellness v Riu. Připojení k internetu bylo pomalé, ale nakonec se objevil seznam hotelů. Začala jsem ho procházet a hledala řetězec, který jsem alespoň trochu znala. Vyrušilo mě otevření dveří auta.

Řidič začal něco křičet v portugalštině. Podle toho, jak kýval prstem, jsem vyrozuměla, že tomu člověku říká, že je obsazený. Cestující ho ale neposlouchal. Najednou se na zadním sedadle vedle mě kdosi usadil.

Někdo v uniformě.

Kapitán Carter Clynes osobně.

Otočil se ke mně s šibalským úsměvem na tváři. „Jak vidím, moje mezipřistání bude docela zajímavé.“

Sakra. Zdálo se, že mu strniště na bradě přes noc vyrostlo.

„Jak se ti letělo, Divoško? Líbilo se ti, když jsem pilotoval?“

„Triko už mám suchý, takže si myslím, že tu Divošku by sis mohl odpustit.“

Pohled mu sklouzl na moje prsa. Samozřejmě že mi bradavky stály v pozoru, protože jsem se z horkého vzduchu na ulici dostala do klimatizovaného auta.

Carter si přejel dlaní po obličeji. „Sakra. Z takových věcí by sis neměla dělat srandu. Nespal jsem osmnáct hodin a prostě se ve mně probudily pudy. Myslím, že ty tvoje kozy na mě mají dobrý vliv, protože i teď jsem kurva nabuzenej.“

„Víš, tohle není moc vhodný říkat ženě, se kterou ses právě seznámil.“

„Neseznámili jsme se teď, tohle je naše třetí rande.“

„Třetí rande?“

„Jasně, copak si nevzpomínáš? Na prvním jsem ti koupil večeři v elegantní restauraci na letišti, na druhé jsem tě vzal na cestu do Brazílie… a obě se mi moc líbila. Jsou ženy, který by za takový schůzky zabíjely. A jak se zdá, při našem třetím rande bychom měli zamířit do hotelu.“ Mrkl na mě.

Nebyla jsem si jistá, jestli to je časovým posunem, nebo únavou z neklidného spánku v letadle, ale copak tenhle chlapík může říct cokoliv, a já se neurazím? Jak to, že mě tyhle jeho řečičky neštvou?

Když jsem neodpovídala, pokračoval: „Jsem rád, že jsem tě zahlídl. Myslel jsem, že se už nikdy nepotkáme.“

„Možná proto, žes mě nehledal.“

„Víš, nenapadlo mě, že bys můj návrh letět do Brazílie vzala za svůj.“

Zamumlala jsem. „Mě taky ne.“

Řidič taxíku nás vyrušil a podíval se na nás. „Takže jedete spolu?“

K mému překvapení mu Carter odpověděl portugalsky. Jazyk, který mi ještě před dvěma minutami zněl cize a znervózňoval mě, mi najednou připadal sexy a romanticky.

Obrátil se na mě a anglicky se zeptal: „V jakém hotelu bydlíš?“

„To jsem se právě snažila pomocí Googlu zjistit. Znáš tu nějaký, který bys mi mohl doporučit?“

„Důvěřuješ mi natolik, že mě necháš vybrat hotel, v němž bys mohla přespat?“

Chvíli jsem jeho otázku zvažovala. Věděla jsem, že je to nelogické, ale věřila jsem mu. Bůhvíproč. „Myslím, že jo.“

Moje odpověď mu vykouzlila na rtech další sexy úsměv, který mě nadchl víc než cokoliv jiného za poslední rok.

O půl hodiny později jsme konečně sjeli z dálnice a vjeli do rezidenční čtvrti. „Barra de Tijuca.“ Přečetla jsem nahlas jméno ulice.

„Přesně tak. Asi bych tě měl varovat. Tohle pravděpodobně nebude typ hotelu, na který jsi zvyklá.“

„Co tím chceš říct?“

„Jen to, že si myslím, že by sis vybrala nějaký luxusní hotelový řetězec s wellness centrem.“

Bylo to přesně to, co jsem zadala do Googlu. Ale když to teď řekl, vyznělo to jako špatná volba. Naježila jsem se. „A co je na luxusním hotelu špatnýho? Někdy si člověk potřebuje na cestách odpočinout, dát si masáž a uvolnit se ve vaně plné horké vody.“

„No, tam, kam míříme, nic z tohohle určitě nedostaneš.“ Carter se mi zadíval do očí. „Ledaže bych tě namasíroval sám.“

Začervenala jsem se, což Cartera rozesmálo. „Ty jsi fakt roztomilá. Nevím, co mě víc přitahuje – jestli to, že ses nechala vylákat na tenhle malý výlet, nebo to, že tě v hloubi duše těší představa, že bych tě masíroval.“

„Proboha to ne!“ Rychlá odpověď, kterou jsem vyhrkla na svou obranu, jen potvrdila, že má pravdu.

Naklonil se ke mně. „Ale těší.“

„Jsi vedle jak ta jedle.“

„Tvoje škoda. Říká se, že to umím fakt dobře.“ Natáhl před sebe ruce a zkoumal je. Měl je velké. Jako by pracoval manuálně, když zrovna neseděl v kokpitu letadla.

Sakra.

Měla bych se dát dohromady a získat kontrolu nad svým tělem i tímhle rozhovorem. „Už jsem zaslechla, že jsi dobrý… v manuální práci.“

Carter svraštil obočí.

„Tvoje posádka… o něčem takovém se zmínila.“

„O čem?“

„To není důležitý.“

Carter se chystal ze mě vytáhnout další informace, ale taxi zastavilo u chodníku. Rozhlédla jsem se kolem. „Kde to jsme?“ Stále jsme byli v honosné rezidenční čtvrti.

„Penzion María Rosa Rio.“

„Chceš říct, že budu bydlet v penzionu? Jen nocleh se snídaní a nic víc?“

„No, je to spíš večeře a nocleh. U Maríi Rosy se obvykle nevstává před polednem. Ale dělají tu nejlepší feijoadu na jižní polokouli.“

Vyskočil z auta, oběhl ho a překvapil mě, když mi nabídl ruku. „Fei-co?“ zeptala jsem se, když jsem vystoupila z taxíku.

„Věř mi. Je to vynikající. Už jen když na to pomyslím, jsem vzrušenej.“

„Ty prase.“

„Divoško, vůbec nemáš tušení, o co jde. Držím se zpátky a snažím se chovat jako džentlmen, protože se zdá, že jsi mnohem kultivovanější žena, než na jaký jsem zvyklý.“

Než jsme vyrazili po příjezdové cestě ke vchodu, Carter zaplatil řidiči balík peněz a hodil moji cestovní tašku na svůj kufr na kolečkách. U vchodu zazvonil, a zatímco jsme čekali, až nám někdo otevře, se rozhodl mě raději předem upozornit.

„Nelekni se, až nám María Rosa otevře. Není tak šílená, jak se na první pohled zdá.“

Carter byl lhář.

„Meu filho Americano!“ María měla na sobě křiklavě barevné domácí šaty. Vzala Carterův obličej do obou rukou a na každou tvář mu vlepila jeden polibek. Ve vzduchu kolem ní se vznášela vůně šafránu a dalších bylinek a koření.

Carter mě představil. „María, está é a minha amiga, Kendall.“

Bože, jeho hlas zněl tak sexy. I když jediné, co jsem z jeho slov pochopila, bylo moje jméno. Dokonce na něj dal důraz a na konci Kendall protáhl písmeno l.

María mě sjela pohledem od hlavy k patě, a když se usmála, tenký černý knírek nad horním rtem se jí roztáhl. „Aha! Você nunca trouxe um amigo antes…“

Podívala jsem se na Cartera. „Co říká?“

„Říká, že jsem si sem nikdy předtím žádnou přítelkyni nepřivedl.“

„Jak často tu bydlíš?“

„Skoro pokaždé, když letím do Ria. Tohle místo je jako druhý domov, když ten můj skutečný je tak daleko.“

Najednou jsem zaslechla zvuk přicházejícího zvířete. Než jsem se stačila otočit, na zádech mi přistálo něco těžkého, co mě málem srazilo na zem. Potom jsem na krku ucítila spršku horké tekutiny.

Ztuhla jsem a začala chaoticky mávat rukama. „Sakra, co to je? Sundejte to ze mě!“ vykřikla jsem. „Okamžitě to dejte pryč!“

Do kůže se mi zarývaly drápy toho příšerného stvoření, které vydávalo pronikavé skřeky. Carter se hystericky smál, když mi tu stvůru sundal ze zad.

Otočila jsem se a podívala se na něj. Zjistila jsem, že ta potvora je malá… opice. María Rosa zavrtěla nevěřícně hlavou a řekla něco v portugalštině.

Carter nedokázal potlačit pobavení. „María se omlouvá. Kapucínské opice občas močí na lidi, aby si označily své teritorium.“ Opice hlasitě zavřískala, jako by chtěla Carterova slova potvrdit.

„Fajn, takže mám na triku od Rolanda Moureta opičí moč. To je prostě úžasný.“

„To tričko se stejně musí vyprat. Ale neboj, pak ti to vyčistím.“

Z jeho slov mě zamrazilo. I když mě tahle situace vyděsila, Carter mě neskutečně přitahoval. Tyčil se nade mnou, stále oblečený v uniformě pilota a s opicí pohodlně usazenou na rameni.

Když se na mě usmál, znovu jsem si všimla dolíčku na bradě a zlost mě přešla. „Jak to, že si neoznačí i tebe, kapitáne?“

„Protože jsme staří přátelé, viď, Pedro?“ Zvíře vycenilo zuby. Přísahala bych, že se ta zatracená opice usmála. Jedním skokem se dostala na druhou stranu místnosti.

María něco říkala Carterovi a zdálo se, že ji to rozrušilo.

„Co říká?“

„Že ji nenapadlo, že bych si s sebou přivedl hosta. Říká, že ten druhý pokoj, který pronajímá, je už obsazený. Prý budeme muset spát v jednom pokoji.“

„S tím v žádném případě nesouhlasím.“

Zašeptal: „Nějak to vyřešíme.“

„Ne, Cartere, tady není co řešit.“

„Víš, co? Půjdeme teď do pokoje a trochu si odpočineme. Musím se vysvléknout z uniformy a trochu si zdřímnout. A před večeří ti chci ukázat pláž.“

„To nebude fungovat… být s tebou v jednom pokoji. Musím si najít nějaký hotel.“

„Divoško… přece jsi neletěla se mnou až do Brazílie, jen abys mě teď opustila. Můžeš tvrdit, že chceš spát v nějakém hotelu, ale faktem je, že nechceš být sama. Nebyla bys tady, kdybys doopravdy nechtěla. Takže se uklidni a pojď se mnou do našeho pokoje. Věř mi, i kdybych se teď na tebe chtěl vrhnout, posledních osmnáct hodin jsem nespal, takže bych se na nic nezmohl. Potřebuju postel.“

Neochotně jsem šla za ním chodbou do rohové místnosti a v duchu si spílala, že nejsem schopná ho odmítnout. Celou cestu z Miami až do Brazílie řídil ohromné letadlo, takže můj život byl celou tu dobu v jeho rukou. Má pravdu, musí se vyspat. Upřímně řečeno, z cesty jsem byla také unavená, a to jsem nemusela pilotovat.

Pokoj byl malý, ale útulný. Na velké posteli ležel zářivě červený přehoz s vyšívanými purpurovými květy. Oknem, z něhož byl krásný výhled na hladinu oceánu v dálce, do místnosti proudil chladný vánek.

Z pokoje vedly dveře do přilehlé koupelny se starožitnou bílou vanou. Všimla jsem si, že na okraji umyvadla spolu s různými mýdly stojí váza s čerstvými květinami.

„Je to tu nádherný. Jak jsi vůbec takovéhle ubytování našel? Je to na místě, kde lišky dávají dobrou noc.“

„Když jsem prozkoumával Rio, zajel jsem až sem. Líbilo se mi tu, tak jsem vystoupil z auta, abych se trochu prošel, a ucítil jsem vůni Maríina jídla. Takže jsem v podstatě šel za nosem. Když jsem zjistil, že pronajímá pokoje, zrušil jsem rezervaci v hotelu a zůstal tady. Dneska už bych to za nějaký hotelový pokoj rozhodně neměnil.“

„Říkal jsi, že tu bydlíš skoro pokaždé… takže někdy bydlíš i v hotelu?“

Zaváhal. „Tady bydlím vždycky, když jsem v Riu sám. Do hotelu jdu, když –“

„To je jedno,“ natáhla jsem ruku, „je mi to jasný.“

Do hotelu si chodil zašukat, pravděpodobně s letuškou, která ho zrovna uhranula. Tohle jsem nepotřebovala slyšet.

„Proč jsi sem tedy přivedl mě?“

„Chtěl jsem ti ukázat skutečné Rio. Cítím se totiž zodpovědný za to, že jsi tady. To nejmenší, co pro tebe můžu udělat, je být ti dobrým průvodcem.“

„Jak dlouho se tu zdržíš, než zase někam odletíš?“

„Dva dny.“

Zhoupl se mi žaludek. To není moc dlouho.

„A kam letíš potom?“

„Nevím. Nedíval jsem se do itineráře.“

„Dva dny v Riu…,“ zopakovala jsem.

„Přesně tak, musíme si to tady maximálně užít.“

Carter si rozepnul sněhově bílou košili a pověsil ji do malé skříně. Jeho nahá hruď byla přesně tak dokonalá, jak jsem si ji představovala. Najednou mě popadlo nutkání přejet po ní jazykem, až dolů k pupku a pak po linii chloupků mizející pod páskem černých kalhot. Byl vyšší než většina kluků, se kterými jsem chodila. Představovala jsem si, jak jeho těžké tělo drtí moji drobnou postavu. Zatoužila jsem na sobě cítit jeho váhu, jeho ruce dotýkající se mě na místech, která před ním zůstávala skrytá.

Skoro jsem zapomněla, že smyslem téhle cesty je snaha dát si život do pořádku. A ne si ho dál komplikovat tím, že se zamiluju do někoho, s kým nemůžu být. Nemůžu se zamilovat do žádného muže, pokud chci uskutečnit svoje plány.

Carter nadzvedl obočí, jasný důkaz toho, že si všiml, jak po něm házím zamilovanými pohledy. Rychle jsem se odvrátila, i když mě už při činu chytil.

„Měla by ses převléknout,“ řekl.

„Cože?“

„Hned jsem zpátky.“

Co?

Vešel do koupelny a zavřel za sebou dveře. Slyšela jsem, jak močí, a pak dlouhou dobu hukot vody, jak napouštěl vanu. Seděla jsem na posteli v triku na zádech provlhlém opičí močí a přemýšlela, co mu tam tak dlouho trvá.

Dveře se s vrzáním otevřely. Carter vyšel ven bez košile a bosý, jen v černých kalhotách, které si nechal rozepnuté.

Je tak neuvěřitelně sexy.

Odkašlala jsem si. „Vykoupal ses?“

„Ne, napustil jsem vanu pro tebe. Ať už tě trápí cokoli, máš to vepsaný v obličeji. Jsi hrozně nervózní, už od chvíle, kdy jsem tě uviděl v tom baru. Tu koupel potřebuješ právě teď víc než já.“ Došel ke mně a položil mi ruku na rameno. „Zapomeňme na ty dva dny na naše problémy. Přestaň si lámat hlavu s tím, že bydlíme v jednom pokoji. Máš moje slovo, že se tě ani nedotknu. Nebudu na tebe nic zkoušet, jestli se tohohle bojíš – pokud mě o to sama nepožádáš. Do tý doby žádný skotačení ani opičárny. No, přinejmenším obrazně, protože nějaká opice na tebe asi občas skočí.“

Vybuchla jsem smíchy. Bylo tak příjemné ho poslouchat. Jak to, že jsem si na něj tak rychle zvykla?

„Tak co říkáš? Užiješ si se mnou ty dva dny, Kendall?“

Panebože, opravdu jsem chtěla jen odpočívat a užívat si s ním.

Nakoukla jsem do koupelny a všimla si, co udělal. Vana byla plná horké vody a napěněných bublinek. Na parapetu nad vanou hořely dvě malé svíčky. Možná byl děvkař – a šukal letušky –, ale byl zatraceně milý… a sladký.

Aniž by řekl cokoli dalšího, padl na břicho do postele. Nemohla jsem odtrhnout pohled od jeho zadku, když se jeho tělo zabořilo do matrace, jako by se s ní miloval. „Kurva, přesně tohle jsem potřeboval,“ zamumlal. Carter zasténal, jako by právě dosáhl orgasmu. Roztáhl ruce doširoka, záda se mu zvedala a klesala, když zabořil hlavu do polštáře.

Chvíli jsem jeho svalnatá pevná záda obdivovala a uvědomila jsem si, jak moc bych se k němu chtěla připojit a užít si s ním tu jízdu nahoru a dolů.

Když jsem předpokládala, že usnul, otočila jsem se ke zdi, přetáhla si špinavé triko přes hlavu a odhodila ho na zem. Po špičkách jsem došla do koupelny a svlékla se.

Ponořila jsem se do teplé vody, zavřela oči a nadechla se voňavého vzduchu. Měla jsem pocit, jako bych se přenesla do jiného světa. Ano, přesně to se stalo – byla jsem na neznámém místě s neznámým mužem. A s opicí. I když jsem si to nedokázala vysvětlit, přišlo mi, že jsem přesně tam, kde bych teď měla být.

Nechala jsem pootevřené dveře, protože jsem předpokládala, že Carter usnul. Takže když jsem zaslechla jeho chraplavý ospalý hlas, kolem páteře mi zavibrovalo vzrušení.

„Jsem rád, že sis vybrala Rio, Divoško.“

Kapitola 3

Carter

Až příliš bolestně jsem si uvědomil, že se můj pták probudil k životu, jako by mi chtěl říct: „Kamaráde, podívej, co ti chybí.“

Rolety byly zatažené, v pokoji bylo přítmí a já byl tvrdý jako skála.

Kolik je vlastně hodin?

Hodiny ukazovaly odpoledne půl páté. Zdříml jsem si na dvě hodiny. Když jsem se podíval nalevo, důvod mého bolestného vzrušení byl zjevný. Mozek možná byl ještě ve spánkovém opojení, ale tělo si plně uvědomovalo skutečnost, že se k němu tiskne Kendallin pevný zadek.

Kurva.

Celou tu dobu ležela vedle mě. Možná mi přece jen důvěřovala, a to byla asi její první chyba. Skutečně jsem jí slíbil, že s ní strávím celé dva dny a ani se jí nedotknu? To byla fakt pitomost.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pilot playboy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.