Copyright © 2015 by Nora Roberts

Translation © Dušek Zdík, 2021

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu STARS OF FORTUNE

vydaného v roce 2015 nakladatelstvím

Berkley, an imprint of Penguin Random House LLC

přeložil Dušek Zdík

Redakční úprava Helena Škodová

Grafická úprava obálky Emil Křižka

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2021

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7633-518-9

Pro Sáru, dceru mého srdce

Čím mouchy hochům bujným, jsme my bohům;

ti pro svůj žert nás smrtí.

William Shakespeare

(překlad Ladislav Čelakovský)

Byl to jen přelud, nebo snad sen?

Hudba je pryč – bdím snad, či spím?

John Keats

Prolog

Kdysi dávno, ve světě mimo náš vlastní, se setkaly tři bohyně, aby oslavily narození nové královny. Mnozí cestovali po zemi i nebi, časem i prostorem, aby přinesli dary v podobě zlata, šperků, hedvábí a drahocenného křišťálu.

Tři bohyně ale chtěly věnovat jedinečnější dary.

Zvažovaly okřídleného koně, nicméně doslechly se o poutníkovi, který na takovém koni přiletěl a daroval ho nové královně.

Probíraly, že ji obdarují krásou, jíž se nikdo nevyrovná, moudrostí nebo nevídanou dobrotou.

Nemohly ji učinit nesmrtelnou, a od těch, kdo nesmrtelní již byli, věděly, že jde nejen o požehnání, ale zároveň o prokletí.

Mohly jí však věnovat nesmrtelný dar.

„Dar, který pro ni bude zářit na věčné časy.“ Celene stála se svými přítelkyněmi, se svými sestrami, na písku bílém jako diamanty u inkoustově modrého moře, ale teď zvedla obličej k noční obloze, po níž plul měsíc.

„Měsíc je náš,“ připomněla jí Luna. „Nemůžeme věnovat věc, kterou jsme přísahaly uctívat.“

„Hvězdy.“ Arianrhod zvedla ruku dlaní vzhůru, přimhouřila oči a sevřela prsty. Když je s úsměvem zase otevřela, na dlani jí plál ledový šperk. „Hvězdy pro krásnou Aegle.“

„Hvězdy.“ Celene pozvedla svou ruku a otevřela ji. Na dlani jí spočíval ohnivý šperk. „Hvězdy pro Aegle, která bude zářit jako její jméno.“

Luna se k nim připojila a vytvořila vodní šperk. „Hvězdy pro jasnou Aegle.“

„Mělo by toho být víc.“ Celene otočila planoucí hvězdu.

„Přání.“ Luna přistoupila k moři, aby jí voda mohla zahrnout nohy chladivými polibky. „Přání pro královnu od každé z nás, uložené do hvězdy. Ode mě nechť má silné a optimistické srdce.“

„Silnou a zvídavou mysl.“ Celene zvedla ohnivou hvězdu do vzduchu.

„A silného, dobrodružného ducha.“ Arianrhod vzpažila obě ruce – v jedné držela hvězdu, druhou namířila k měsíci. „Naše hvězdy nechť září nad všemi světy.“

„Nechť kolem sebe královniným jménem šíří světlo, aby všichni viděli.“ Ohnivá hvězda začala stoupat k obloze a ledová i vodní hvězda s ní.

Za letu se otáčely a zalévaly zemi i moře svou září. Blížily se k měsíci a jeho chladivé bílé moci.

Vtom se pod nimi mihl stín jako tichý had.

Po pláži se přiblížila Nerezza – jako černá skvrna na tváři samotného světla. „Sešly jste se beze mě, sestry.“

„Ty nejsi jednou z nás.“ Arianrhod se otočila čelem k Nerezze, a Luna a Celene se postavily vedle ní. „My jsme světlo, a ty jsi temnota.“

„Neexistuje světlo bez tmy.“ Nerezze se zvlnily rty, ale v očích jí plál vztek a s ním i zárodky šílenství, které se ještě plně nerozvinulo. „Když měsíc ubývá, pohlcuje ho temnota. Kousek po kousku.“

„Světlo vítězí.“ Luna ukázala na hvězdy, které za sebou nechávaly barevné stopy. „A teď je ho ještě víc.“

„Přinášíte královně dary jako prosebnice. Je to jenom slabá, hloupá dívka. To my bychom mohly vládnout. A taky bychom měly.“

„Jsme strážkyně,“ připomněla jí Celene. „Jsme ochránkyně, nikoliv vládkyně.“

„Jsme bohové! Tenhle i jiné světy patří nám. Pomyslete, co bychom společně dokázaly. Všichni by se nám klaněli a my bychom navěky žily jako mladé a krásné.“

„Netoužíme po moci nad smrtelníky, nesmrtelníky a polosmrtelníky. To přináší krev, válku a smrt,“ odmítla Arianrhod. „Pořád po něčem toužit znamená odmítat krásu a divy tohoto cyklu.“ Znovu zvedla hlavu k zářícím hvězdám, které vytvořily.

„Přijde smrt. Budeme se dívat, jak nová královna žije a umírá – jako ta minulá.“

„Viděla jsem, že bude žít sedmero století. A během jejího života bude zachován mír,“ dodala Celene.

„Mír,“ zasyčela Nerezza se zlým úšklebkem. „Mír není nic jiného než nudná přestávka mezi obdobími tmy.“

„Vrať se do stínů, Nerezzo.“ Luna pohrdavě mávla rukou. „Dnes je noc radosti, světla a oslav – ne tvých tužeb a ctižádostí.“

„Noc je moje.“ Nerezza máchla rukou. Přes bílý písek a tmavé moře se zaklikatil blesk, černý jako její oči, a vystřelil za odletujícími hvězdami. Dospěl k nim krátce předtím, než spočinuly v jemném ohbí u základny měsíce.

Několik okamžiků se hvězdy chvěly, stejně jako světy pod nimi.

„Co jsi to udělala?“ Celene se prudce otočila k Nerezze.

„Jen jsem přidala svůj dar k vašim, sestry. Jednoho dne se hvězdy ohně, ledu a vody zřítí z nebe – s veškerou svou mocí a přáními, se společnou silou světla a tmy.“

Nerezza se smíchem zvedla paže, jako kdyby chtěla strhnout hvězdy z nebes. „A až mi padnou do rukou, měsíc navždy zahyne a temnota zvítězí.“

„Ty nejsou pro tebe.“ Arianrhod vykročila, ale Nerezza dalším černým bleskem vyhloubila do písku propast, která ji oddělovala od ostatních tří bohyní. Z hlubin stoupal dým a plnil vzduch nepříjemným zápachem.

„Až je získám, tento svět zahyne spolu s měsícem, a vy taky. A až pohltím vaše síly, získám i jiné, dávno nepřístupné schopnosti. Ubohý mír, který tak uctíváte, se změní v běsnící muka plná bolesti, strachu a smrti.“

Znovu zvedla paže – doslova žhnula touhou. „Vaše vlastní hvězdy zpečetily váš osud a zpřístupnily mi můj.“

„Odejdi odtud.“ Arianrhod máchla rukou a žhavě modrý blesk obtočil Nerezzin kotník jako bič.

Vzduch proťalo zaječení. Než Arianrhod stačila strhnout temnotu do propasti, kterou si sama vytvořila, Nerezza roztáhla tenká černá křídla a vzlétla vzhůru. Světelný bič se přetrhl. Krev z Nerezzina kotníku spalovala bílý písek, až z něj stoupal kouř.

„Jsem strůjcem vlastního osudu,“ vykřikla. „Vrátím se a vezmu si hvězdy i světy podle svého přání. A vy poznáte smrt, bolest a konec všeho, co milujete.“

Přiložila křídla k tělu a zmizela.

„Nemůže nám nic udělat,“ řekla Luna.

„Nepodceňuj její moc a ctižádost.“ Celene se s tíživým smutkem zahleděla do temné pukliny. „Teď čeká svět smrt, krev, bolest a zármutek. To vše tady po sobě zanechala jako ošklivou skvrnu.“

„Nikdy nesmí získat naše hvězdy. Musíme je hned přitáhnout zpátky,“ řekla Arianrhod. „Zničit je.“

„To je příliš riskantní, když je okolí stále poskvrněno její mocí,“ odpověděla Celene.

„Máme snad jen čekat a riskovat všechno?“ namítla Arianrhod. „Dovolíme jí, aby pokřivila náš zářivý dar v něco temného a vražedného?“

„To nemůžeme. Nedovolíme jí to. Opravdu spadnou?“ zeptala se Luna Celene.

„Vidím, že spadnou, v jasném záblesku, ale nevidím kdy.“

„V tom případě určíme kdy a kde. Tolik dokážeme.“ Luna vzala sestry za ruce.

„Na jiném místě, v jiném čase, ale ne společně.“ Arianrhod přikývla a vzhlédla ke hvězdám, tak zářivým a krásným, nad zemí, kterou milovala a střežila od počátku času.

„Jestli jí do rukou padne jediná z nich, nebo do rukou někoho jako ona…“ Celene zavřela oči. „Mnozí budou hledat hvězdy, moc a štěstí, což je totéž. I osud. A my, jako odraz světla, pro ně musíme někoho vyslat.“

„Někoho vyslat?“ zopakovala Luna. „Copak pro ně nepůjdeme samy?“

„Ne, to není náš úkol. Vím, že musíme čekat tady. Vše bude vykonáno, jak je třeba.“

„Zvolíme čas a místo. Potichu,“ dodala Arianrhod. „Jen v duchu. Nerezza nesmí vědět, kde a kdy spadnou.“

Propojily své mysli a každá se vydala na svou pouť – následovaly svoje hvězdy, kam se podle jejich přání zřítí z nebe. Každá schovala svůj dar a překryla ho ochrannou silou.

A se stále propojenými myšlenkami, bez jediného slova, chápaly, co nyní spočívá v rukách a srdcích jiných.

„Musíme věřit,“ řekla Luna. Když Arianrhod neodpověděla, Luna stiskla sestřinu ruku pevněji. „Musíme. Pokud nebudeme věřit my, jak mají věřit ti, které jsme vyslaly?“

„Myslím, že jsme vykonaly, co jsme musely. To stačí k tomu, abychom věřily.“

Celene si vzdychla. „I bohové se musí sklonit před Osudem.“

„Nebo bojovat proti tomu, co se je snaží zničit.“

„Ty budeš bojovat,“ řekla Celene s úsměvem. „Luna bude věřit. A já udělám vše, abych viděla. Teď budeme čekat.“

Společně vzhlédly k měsíci, který se vznášel na nebi i v jejich duších, i ke třem jasným hvězdám, jež na něm spočinuly.

1. kapitola

Trápily ji sny, ve spánku i při bdění. Rozuměla snům, viděním i náhlým prozřením. Patřily k ní po celý život a většinou je uměla odstínit a zapudit.

Tyhle ale neodcházely, byť proti nim napínala veškerou sílu vůle. Sny o krvi a boji, o zvláštních, měsícem zalitých zemích. Spolu s ní se v nich vyskytovaly obličeje a hlasy lidí – neznámých, a přece neodbytně povědomých. Žena s dravýma a inteligentníma očima vlka, muž se stříbrným mečem. Vystupovali v jejích snech spolu s dívkou, která se se smíchem vynořovala z moře, a s mužem, který měl zlatý kompas.

A především se v nich objevoval tmavovlasý muž s blesky v rukou.

Kdo byli? Jak je znala? A mohla je vůbec znát? Proč cítila tak silnou potřebu se s nimi setkat?

V patách jim kráčela smrt a bolest, to věděla, a přece s nimi zároveň přicházela naděje na skutečnou radost, na opravdový život. Na pravou lásku.

Věřila v pravou lásku – u jiných. Sama pro sebe ji nikdy nehledala, protože láska vyžadovala příliš mnoho obětí a přiváděla do života chaos. Tolik různých pocitů…

Odjakživa toužila po klidu a pokoji, a věřila, že je našla ve svém domku v horách Severní Karolíny.

Tam měla vytouženou samotu. Tam mohla trávit dny malováním nebo v zahradě, aniž by ji někdo rušil. Neměla vysoké nároky a malováním si vydělávala dost, aby si je plnila.

Teď ji pronásledovaly sny s pěti lidmi, kteří ji znali jménem. Proč nedokázala zjistit, jak se jmenují oni?

Črtala svoje sny – obličeje, moře, kopce i rozvaliny. Jeskyně a zahrady, bouře a západy slunce. Během dlouhé zimy zaplnila skicář nákresy a začala si je rozvěšovat po zdech.

Malovala muže s bleskem v ruce – několik dní zdokonalovala všechny podrobnosti: přesný tvar a odstín jeho očí – hlubokých, tmavých a přivřených – i tenkou bílou jizvu připomínající blesk, která mu protínala levé obočí.

Stál na skále, vysoko nad vzdouvajícím se mořem, a tmavé vlasy mu vlály ve větru. Všechno přímo cítila, jako horký dech. Neohroženě čelil bouři a smrti, jež se řítily přímo na něj.

Ona tam z nějakého důvodu stála s ním, právě tak nebojácná.

Nemohla spát, dokud obraz nedokončila, a s posledními tahy se rozplakala. Bála se, že přišla o zdravý rozum a nezůstalo jí nic než přeludy. Několik dnů nechala obraz na stojanu a muž na plátně ji sledoval při práci, při úklidu i během spánku.

Nebo při snění.

Opakovala si, že obraz zabalí a pošle svému agentovi, aby ho prodal. Konečně ho taky podepsala.

Sasha Riggsová – napsala svoje jméno štětcem na okraj rozbouřeného moře.

Obraz ale nezabalila. Místo toho zabalila jiná díla vzniklá během dlouhé zimy a připravila je k odeslání.

Vyčerpaně se schoulila na pohovku v podkroví, které přeměnila ve svůj ateliér, a poddala se snům.

Zuřila bouře. Kolem kvílel vítr, vzdouvaly se vlny a na obloze se křižovaly klikaté blesky jako planoucí šípy vystřelené z luku. Od moře se ke skále na pobřeží hnaly provazce deště, které vytvářely hustou clonu.

On ale klidně stál a díval se. A zvedl k ní ruku.

„Čekám na tebe.“

„Nechápu to, nic z toho.“

„Jistěže chápeš, víc než většina jiných.“ Přiložil si její ruku ke rtům a Sasha cítila, jak ji prostupuje láska. „Proč se schováváš sama před sebou, Sasho?“

„Chci jenom klid a mír. Nechci bouře a boj. Nechci ani tebe.“

„To jsou lži.“ Zvlnily se mu rty a znovu ji políbil na ruku. „Víš, že mi lžeš. I sama sobě. Jak dlouho ještě budeš odmítat žít, jak máš psáno v osudu? Jak dlouho ještě budeš odmítat lásku, ke které jsi byla zrozena?“

Vzal její obličej do dlaní a pod Sashou se zachvěla země.

„Bojím se.“

„Postav se tomu.“

„Já nechci vědět.“

„Dej na svůj vnitřní zrak. Nemůžeme začít bez tebe. A nemůžeme to dovést ke konci. Vyhledej mě, Sasho. Přijď za mnou.“

Přitáhl ji k sobě a přiložil své rty k jejím. Bouře nad nimi zaburácela nepříčetným vztekem.

Tentokrát se nebránila.

Probudila se, pořád unavená, zvedla se do sedu a přitiskla si prsty k očím, pod nimiž měla velké kruhy.

„Přijď za mnou,“ zašeptala. „Ale kam? I kdybych chtěla, netušila bych, kde tě mám začít hledat.“ Spustila si prsty ke rtům – přísahala by, že na nich pořád cítí jeho polibek.

„Tak dost. To všechno musí přestat.“

Rychle vstala, začala strhávat nákresy ze stěn a nechávala je dopadat na podlahu. Odnese je pryč, vyhodí je. Spálí je. Zbaví se jich, vyžene si je z hlavy.

A sama odtud taky odjede, vydá se na výlet, kamkoliv. Už to bylo roky, co naposledy cestovala. Někam do tepla, opakovala si, zatímco horečně strhávala svoje sny. Na nějakou pláž.

Slyšela vlastní zrychlené oddechování a viděla, jak se jí chvějí prsty. Nakonec klesla na zem mezi nákresy – příliš štíhlá, protože ji sny připravily o váhu, s dlouhými blond vlasy staženými do obvyklého ledabylého ohonu. Její unavené oči měly modrou barvu průzračného křišťálu.

Sklopila je k rukám. Skrýval se v nich talent. A za toto nadání vždycky byla a bude vděčná. Měla však i jiná nadání, a za ta žádný vděk necítila.

Muž ve snu ji vyzval, ať dá na svůj vnitřní zrak. Téměř po celý život se pokoušela potlačit vidění, jež k ní přicházela.

Ano, aby se ukryla sama před sebou, přesně, jak říkal.

Pokud se jim otevře a přijme je, čeká ji bolest a smutek. A vědomí toho, co by mohlo být.

Zavřela oči.

Uklidí a odpočine si. Posbírá všechny nákresy a založí je. Nezničí je, jistěže je nebude spalovat. To z ní jen promlouval strach.

Založí je a udělá si výlet. Na týden nebo na dva si vyrazí z domova, aby mohla přemýšlet a rozhodnout se.

Vkleče začala sbírat nákresy a třídit je. Žena s divokýma očima, muž s mečem, nákresy, na nichž byli lidé z jejích snů pohromadě.

Scenérie s mořem i s pevninou, zářivý palác na kopci, kamenný kruh.

Položila na hromádku jeden z desítek nákresů muže, o němž právě snila, a sáhla po dalším.

A pochopila.

Kreslila ten ostrov srpovitého tvaru z různých směrů – zde byly zachyceny vysoké skály a zvlněné kopce porostlé stromy. Splýval na moři, zalitý slunečním světlem. Vepředu stály budovy města a za nimi se táhla souš, z níž se v dálce zvedaly kopce.

Studovala perokresbu a ta pod jejím pohledem získávala na barvách a na životě. Spousta zeleně v tisíci odstínech od tmavé po smaragdovou. Tolik modré, sytě tmavé nebo zpěněné a obklopené vlnami. Viděla plující lodě i postavy, které se vrhaly ze skal, aby s cákáním dopadaly do vody a plavaly.

A spatřila i skalní výběžek, na kterém stála s tím mužem za bouře.

„Tak dobře, pojedu.“ Vzdávám se, pomyslela si, nebo tomu naopak čelím? Ale pojede, podívá se tam.

Buď tím svoje sny ukončí, anebo je probudí k životu, jako se to stalo s tím nákresem v jejích rukou.

Přešla ke stolu a otevřela laptop. A zarezervovala si let na Korfu.

Na sbalení věcí, zařízení detailů a uzavření domku si ponechala jen dva dny, aby si to nestačila rozmyslet. Let prospala hlubokým, bezesným spánkem, vděčná za odpočinek. Jízda taxíkem od letiště k vybranému hotelu přesto uběhla jako v mlze. Celá dezorientovaná se ubytovala – musela si připomínat, aby se usmívala, a vyměnila si pár očekávaných nezávazných vět s recepční a s veselým hotelovým sluhou se silným přízvukem, který ji vyvezl úzkým výtahem k jejímu pokoji.

Nežádala o konkrétní patro nebo vyhlídku. Stačilo jí, že se vydala na cestu, ať už ji zavede kamkoliv. Ale vůbec ji nepřekvapilo, když po několika krocích do pokoje, který sotva vnímala, spatřila za okny modré moře a písek, jejž tak dobře znala.

S úsměvem odmítla nabídku hotelového sluhy, že jí přinese led nebo cokoliv jiného podle jejího přání. Toužila jen znovu po samotě. Na letištích i v letadle bylo příliš mnoho lidí. Pořád měla pocit, že se kolem ní tísní.

Jakmile osaměla, přistoupila k oknu a otevřela ho, aby dovnitř vpustila chladný jarní vzduch, který voněl mořem a květinami. Rozhlédla se po scenérii, již před několika týdny načrtla a teď ji měla v kufru spolu se zbytkem portfolia.

Momentálně necítila nic než otupělost z časového posunu a únavu z cesty. A údiv, že doopravdy z náhlého popudu odjela tak daleko.

Odvrátila se od okna a vybalila si věci. Pak si lehla na postel a znovu usnula.

Blesky a bouře, sluneční žár, mořský příboj. Tři hvězdy, tak jasné a oslnivé, až ji bolely oči. Když se oddělily od křivky měsíce a zřítily se na paprscích světel, svět se zachvěl mocnými dopady.

Krev a boj, strach a útěk. Šplh do výšky, ponor do hloubky.

Milenec ze sna se zmocnil jejích úst i těla a ji zaplavily pocity. Tolik pocitů. Příliš mnoho. A zároveň ne dost. Její vlastní smích, který sotva poznala, plný radosti. Proudy slz, prolitých ze zármutku.

A temnotu protínala jasná záře. Ve tmě držela v ruce oheň. Když ho zvedla, aby ho všem ukázala, země se zachvěla a zřítilo se několik kamenů. Vrhli se proti ní běsi s drápy a tesáky.

Panebože, Sasho, vzbuď se! Zvedni konečně zadek.

„Cože?“ S trhnutím se probudila. V uších jí doznívala ozvěna toho hlasu a srdce jí pořád bušilo strachem.

Jenom další sen, pomyslela si. Další sen, který můžu přidat ke sbírce.

Světlo se zjemnilo a viselo nad vodou jako hedvábí. Netušila, jak dlouho spala, ale snový hlas měl v jednom pravdu: bylo načase vstát.

Osprchovala se, aby ze sebe smyla špínu cesty, a převlékla se do čistých šatů. Jelikož se nechystala pracovat, vlasy si nechala rozpuštěné. Pak se přiměla vyjít z pokoje. Půjde dolů, sedne si na terasu a dá si něco k pití. Přijela sem, aby přerušila svoji samotu a klid.

A měl k ní přijít někdo jiný nebo něco jiného.

Vyšla z hotelu, prošla pod pergolou porostlou vistérií, která už vyháněla do květu a šířila kolem sebe příjemnou vůni. Odvrátila se od bazénu, kolem něhož byla rozestavená lehátka, a vykročila k terase. Slunce se sklánělo k západu a terasu zdobily hliněné květináče přetékající krásnými červenými a fialovými květy. Vějířovité listy palem se nehýbaly.

Na kamenné plošině stály stoly pod zářivě bílými slunečníky. Obsazených jich bylo jen několik, za což byla vděčná. Nečekala ji tu samota, ale klid snad ano. Pomyslela si, že se posadí ke stolu co nejdál od ostatních, a otočila se k němu.

Ta žena taky seděla stranou. Měla krátké, světle hnědé vlasy s dlouhou ofinou, která dosahovala až k jantarovým sklíčkům jejích slunečních brýlí. Nohy ve světle oranžových sportovních botách měla položené na druhé židli u svého stolku pro dva a popíjela nějaký šumivý nápoj ze sklenky na šampaňské.

Světlo se na okamžik zamihotalo a Sashe se na zlomek vteřiny zastavilo srdce. Uvědomovala si, že na tu ženu civí, ale nedokázala odvrátit zrak. A pochopila proč, když si žena posunula sluneční brýle o něco níž a oplatila jí upřený pohled.

Měla zlatohnědé vlčí oči.

Sasha potlačila nutkání otočit se a vrátit se do bezpečí svého pokoje. Místo toho se přinutila vykročit dopředu, zatímco ji ty zlatavé oči hodnotily zkoumavým pohledem.

„Promiňte,“ začala.

„Za co?“

„Já… Znáte mě?“

Žena povytáhla obočí pod dlouhou ofinou. „Měla bych?“

Znám váš obličej, pomyslela si Sasha. Viděla jsem ho bezpočtukrát.

„Smím se posadit?“

Žena naklonila hlavu ke straně a dál si Sashu upřeně prohlížela. Nakonec ledabyle spustila nohy z druhé židle. „Jistě, ale jestli mě chcete sbalit, až na jednu opileckou noc na univerzitě jsem na chlapy.“

„Ne, o to nejde.“ Sasha se posadila a pokoušela se zorientovat. Zastavil se u nich číšník v bílém saku.

„Kalispera. Mohu vám donést něco k pití, slečno?“

„Ano, vlastně ano. Ehm, co pijete vy?“

Žena zvedla sklenku. „Broskvové bellini.“

„To zní skvěle. Dala byste si ještě jedno? Zvu vás.“

Žena znovu povytáhla obočí. „Jistě.“

„Tak dvakrát, díky. Jsem Sasha,“ představila se, když číšník odešel pro objednané drinky. „Sasha Riggsová.“

„Riley Gwinová.“

„Riley.“ Pomyslela si, že se to jméno hodí k jejímu obličeji. „Vím, jak to bude znít, ale… snila jsem o vás.“

Riley se napila a usmála se. „To zní, jako kdybyste mě balila. A jste fakticky hezká, Sasho, ale…“

„Ne, ne, myslím to doslova. Poznala jsem vás, protože se mi o vás zdá. Už několik měsíců.“

„Hm. Co jsem v těch snech dělala?“

„Nečekám, že mi budete věřit, ale ty sny mě přivedly sem na Korfu. Já ne… Moment.“ Ty náčrtky, pomyslela si a zvedla se.

Obrázek koneckonců vydá za tisíc slov.

„Chci vám něco ukázat. Počkáte tu, dokud se nevrátím?“

Riley jen pokrčila rameny a zvedla sklenici. „Přinesou mi další drink, takže tu ještě chvíli budu.“

„Pět minut,“ slíbila Sasha a odspěchala.

Riley zamyšleně upíjela. O snech leccos věděla a nechtěla je rovnou odmítnout. Už viděla a prožila příliš mnoho, než aby nad čímkoliv rovnou mávla rukou.

A tahle Sasha Riggsová jí připadala upřímná. Nervózní, napjatá, ale upřímná. Měla nicméně vlastní důvody, proč přijela na Korfu, a mezi ně určitě nepatřilo sehrávat hlavní úlohu v cizích snech.

Číšník se vrátil s podnosem, postavil na stůl drinky a k nim i mističku s olivami a druhou s oříšky. „Ta druhá slečna?“ zeptal se.

„Něco si zapomněla. Hned přijde.“ Riley mu podala prázdnou sklenici. „Efkharisto.“

Ochutnala olivu a znovu se zahleděla na moře. Po chvíli se ale ohlédla – zaslechla spěšné kroky nohou v sandálech.

Sasha si opět přisedla a zvedla kožené desky. „Jsem výtvarnice,“ začala.

„Gratuluju.“

„Tyhle sny jsem měla celou zimu. Začaly hned po prvním lednu. Každou noc.“ Občas ji dokonce přepadaly, když byla vzhůru, ale to zatím nechtěla prozrazovat. „Kreslila jsem osoby a místa, které v nich vystupovaly. Ty, které se objevovaly opakovaně.“

Otevřela desky a vytáhla z nich nákres, který ji přivedl tam, kde teď seděla. „Tohle jsem nakreslila před několika týdny.“

Riley převzala nákres a s našpulenými rty si ho prostudovala. „Jste dobrá a ano, tohle je Korfu.“

„A tohle jste vy.“

Sasha položila na stůl skicu Riley. Měla na sobě sportovní kalhoty s kapsami, turistické boty, obnošenou koženou bundu a klobouk se širokou krempou. Ruka jí spočívala na rukojeti nože zastrčeného v pouzdře za opaskem.

Riley nákres zvedla a Sasha hned položila na stůl další. „Tohle taky.“ Tenhle nezachycoval celou postavu, ale jen hlavu a ramena. Riley na něm hleděla přímo před sebe, s koutkem úst povytaženým v úsměvu.

„Co to má znamenat?“ zahučela Riley.

„Nevím, ale potřebuju to zjistit. Myslela jsem, že snad přicházím o rozum. Jenže vy jste skutečná a jste tady. Jako já. Nevím, co ostatní.“

„Jací ostatní?“

„Celkem je nás šest včetně mě.“ Sasha zalovila v deskách. „Pracujeme a cestujeme spolu.“

„Já pracuju sama.“

„To já taky.“ Mírně se jí točila hlava – měla radost, že se její sny částečně potvrdily, i když se nedokázala zbavit podezření, jestli tak trochu neblázní. „Neznám nikoho z nich.“ Podala jí další nákres. „Mám skici každého z těch lidí. Na dalších jsou někteří z nás a na jiných jsme všichni, třeba tady. Neznám je.“

Nákres zachycoval Riley oblečenou podobně jako na předchozí skice a Sashu v botách, kalhotách a klobouku místo sandálů a splývavých šatů, jež na sobě měla teď. Byla tam ještě další žena s vlasy do pasu a tři muži. Tři sexy chlapi, pomyslela si Riley. Všichni stáli společně na cestě mezi zalesněnými kopci, jako kdyby pózovali nějakému fotografovi.

„Tedy… jste Sasha, viďte?“

„Ano. Ano, jsem.“

„Tedy, Sasho, rozhodně si umíte vysnít pořádné chlapy. Všichni jsou k nakousnutí.“

„Žádného jsem ještě nikdy neviděla, jenom ve snech. Ale mám pocit…, jako kdybych je znala. Jako kdybych znala všechny lidi na tom obrázku. A tenhle…“

Sasha nedokázala odolat – ukázala prstem na postavu vedle té své. Muž stál s palcem zaháknutým za přední kapsu obnošených džín. Měl ostré lícní kosti a tmavé vlasy – věděla, že jsou tmavě, sytě hnědé – ležérně splývající přes lem trička. Jeho úsměv vypovídal o sebedůvěře a šarmu – s příměsí tajemnosti.

„Co je s ním?“ pobídla ji Riley.

„Drží v ruce blesk. Nevím, jestli je to nějaký symbol, nebo co to znamená. A zdálo se mi, že jsme… že jsme…“

„Erotické sny?“ Riley se na něj pobaveně podívala zblízka. „Rozhodně jste mohla dopadnout mnohem hůř.“

„Když už se mi má zdát, že s někým spím, byla bych ráda, kdybych s ním šla nejdřív na večeři.“

Riley vyprskla smíchy. „Jídlo se hodí vždycky. Jste vykladačka snů, Sasho?“

„Vykladačka snů?“

„Některé kultury to tak označují. Míváte prorocké sny? Klidně mi to povězte,“ dodala Riley, když Sasha zaváhala. „Už mi vykládáte, že provozujete sex s neznámými muži, a to jste se ještě ani nenapila.“

„Nemusím spát, abych měla sny.“ Ano, pomyslela si Sasha. Klidně můžu povědět všechno. „A skutečně bývají prorocké. Věděla jsem, že otec odejde, ještě než vyšel ze dveří, když mi bylo dvanáct. Nedokázal se vypořádat s tím, co jsem. Nemám nad tím kontrolu, nemůžu si přivolat vidění podle potřeby a nemůžu si to naopak zakázat.“

Sasha zvedla sklenici a napila se. Očekávala opatrnou reakci nebo výsměch.

„Pracovala jste na tom někdy s někým?“

„Cože?“

„Pracovala jste někdy s jiným vykladačem snů, zkoušela jste se naučit, jak svoje schopnosti zablokovat nebo rozvinout?“

„Ne.“

„Vypadáte, že máte na víc.“ Riley pokrčila rameny. „Jde jenom o vidění, nebo umíte i číst myšlenky?“

Řekla to tónem, jako kdyby se ptala, jestli maluje olejovými nebo akrylovými barvami. Sashe se stáhlo hrdlo dojetím, že skoro nedokázala promluvit. „Vy mi věříte.“

„Proč bych neměla? Mám před sebou stůl plný důkazů. Umíte číst myšlenky a dokážete to ovládat?“

„Myšlenky ne. Čtu pocity a ty hovoří právě tak jasně. Dokážu to ovládat, pokud ty pocity nejsou tak silné, že se nedají odstínit.“

„Co cítím? Jen do toho.“ Sasha zaváhala a Riley rozpřáhla ruce. „Jsem otevřená kniha, tak v ní čtěte.“

Sasha se soustředila. „Soucítíte se mnou a jste zvědavá. Jste uvolněná, ale ve střehu. Ve střehu býváte skoro vždycky. Hledáte něco, co vždycky bylo mimo váš dosah. Dráždí vás to, zejména proto, že ráda vyhráváte. Momentálně si připadáte trochu sexuálně zanedbaná, protože jste si neudělala čas… měla jste pocit, že nemáte čas, abyste si ukojila tuhle potřebu. Naplňuje vás práce – rizika, dobrodružství a jejich nároky. Spoléháte se sama na sebe a skoro ničeho se nebojíte. Pokud máte z něčeho obavy, jsou to spíš emocionální než fyzické věci. Taky máte nějaké tajemství,“ dodala Sasha. „Pečlivě zajištěné.“ Trhla sebou a zamračila se. „Vyzvala jste mě, ať se podívám, skoro jste naléhala, tak se na mě teď nevztekejte, když jsem vás poslechla.“

„To je pravda. Ale už by to stačilo.“

„Já respektuju soukromí druhých.“ Ještě nikdy v nikom nečetla tak otevřeně a podrobně. Rozpačitě se zarděla. „Nestrkám nos do tajemství ostatních lidí.“

„Já taky respektuju soukromí.“ Riley znovu zvedla sklenici. „Ale hrozně ráda do něčeho strkám nos.“

„Vaše práce vám přináší značnou hrdost a uspokojení. Co děláte?“

„Jak kdy. V zásadě jsem archeoložka. Baví mě hledat věci, které nikdo jiný nedokáže najít.“

„A když je najdete? Co s nimi děláte?“

„Taky jak kdy.“

„Nacházíte věci.“ Sasha přikývla a téměř se uvolnila. „To musí být jeden z důvodů.“

„Čeho?“

„Toho, že jsme tady.“

„Já mám důvod, proč tu být.“

„Ale v tuhle dobu a na tomhle místě?“ Sasha znovu ukázala na nákresy. „Vím, že musíme hledat a že potřebujeme najít…“

„Jestli stojíte o mou pozornost, musíte to vyklopit.“

Sasha místo slov vytáhla další nákres. Znázorňoval pláž, klidné moře a palác na kopci, to vše pod bílým úplňkem.

A pod měsícem zářily tři hvězdy.

„Nevím, kde to je, ale vím, že tyhle tři hvězdy v blízkosti měsíce neexistují. Nejsem astronomka, ale vím, že tam normálně nejsou. Jenže tam byly. Nějak se tam ocitly. A vím, že se zřítily. Podívejte se na tohle.“ Položila před Riley další nákres. „Všechny tři padaly současně, s ohony jako komety. Měly bychom je najít.“

Sasha vzhlédla a spatřila, jak na ni Riley upírá oči, divoké a studené.

„Co víte o těch hvězdách?“ zeptala se Riley.

„Říkám vám, co vím.“

Riley se k ní bleskurychle natáhla a sevřela jí předloktí. „Co víte o Hvězdě osudu? Kdo sakra jste?“

Sashe se stahoval žaludek, ale přiměla se neuhnout pohledem a odpovědět hlasem, který se vůbec nezachvěl.

„Řekla jsem vám, kdo jsem. A říkám vám, co vím. Vy o nich víte víc. Víte, co jsou zač. Už je hledáte – proto tu jste. A tisknete mi ruku, až to bolí.“

„Jestli zjistím, že mi lžete, ublížím vám víc.“ Ale pustila ji.

„Nevyhrožujte mi.“ Na povrch nečekaně vyvřela zlost. „Mám toho dost. Já jsem o tohle nežádala, vůbec o to nestojím. Chtěla jsem jenom klidně žít, malovat a mít pokoj na práci. Najednou jste se mi nacpali do snů, vy a ty zatracené hvězdy, kterým nerozumím. Vím, že jedna z nich je tady, stejně jako vím, že její objev neproběhne v míru. Neumím bojovat, ale budu muset. Krev a boj, sny plné krve, boje a bolesti.“

„Teď to začíná být ještě zajímavější.“

„Je to děsivé a já bych se nejradši sebrala a odjela. Jenže myslím, že nemůžu. Jednu z nich jsem držela v ruce.“

Riley se předklonila. „Vy jste držela jednu z hvězd?“

„Ve snu.“ Sasha obrátila ruku dlaní nahoru a zahleděla se na ni. „Držela jsem ji. Držela jsem oheň. Byl oslnivě krásný. Pak to přišlo.“

„Co přišlo?“

„Tma, hladová touha a krutost.“

Najednou se jí zatočila hlava. Bránila se, ale to, co se z ní vynořovalo, vyhrálo.

„Prahne po nich ta, která je temnotou. Pohlcuje ji touha získat to, co chce. Pokřiví to, co tři bohyně měsíce vytvořily z lásky, věrnosti a naděje. Spálila svoje dary a všechny světlé součásti své moci a zůstalo jen šílenství. Bude zabíjet, aby je získala – oheň, led a vodu. A pokud je získá, zničí světy a vůbec všechno, aby sama přežila.“

Sasha si zvedla ruce ke spánkům. „Bolí mě hlava.“

„Stává se to často?“

„Dělám, co můžu, abych to zastavila.“

„Nejspíš proto vás bolí hlava. Nemůžete bojovat proti vlastní podstatě, věřte mi. Musíte se ji naučit ovládat a pracovat s ní.“ Riley zachytila pohled číšníka a zakroužila prstem. „Objednám pro nás další rundu.“

„Myslím, že bych neměla…“

„Snězte si pár oříšků.“ Riley k ní rázně přistrčila mističku. „Rozhodně to nehrajete – nikdo není tak dobrý. A vyznám se v lidech – nečtu jim pocity, ale na můj odhad je spolehnutí. Takže si dáme další drink, probereme to a vymyslíme, jak budeme pokračovat.“

„Pomůžete mi.“

„Vidím to tak, že si pomůžeme navzájem. Moje výzkumy naznačují, že Hvězda ohně je přímo na Korfu nebo někde blízko – a vaše sny to potvrzují. Mohla byste se mi hodit. A teď…“

Odmlčela se, odhrnula si ofinu z čela a podívala se někam za Sashu. „Ale ale, čím dál tím líp.“

„Co se děje?“

„Váš kluk ze snu.“ Riley se svůdně usmála a zakývala na někoho prstem, ať se k nim připojí.

Sasha se ohlédla a uviděla ho. Muže, který držel blesk. Muže, který se zmocnil jejího těla.

Spustil tmavé oči z Riley a zadíval se do jejích. A aniž by odvrátil pohled, přistoupil k jejich stolu.

„Dámy. Nádherný výhled, viďte?“

Z jeho klidného hlasu s irským přízvukem Sashe přejel mráz po zádech. Připadala si uvězněná, jako kdyby se ocitla v zářivé stříbrné kleci.

A když se usmál, zmocnila se jí touha.

„Odkudpak jste, pane Ire?“ zeptala se Riley.

„Od Sliga, z malé vesnice, o které jste jistě neslyšely.“

„Abyste se nedivil.“

„Z Cloonacoolu.“

„Tu znám. Leží na úpatí Ox Mountains.“

„To je pravda, ano. V tom případě…“ Mávl rukou a podal Riley malou kytičku jetele, která se mu v ní objevila. „Symbolický dárek ze vzdáleného domova.“

„Pěkné.“

„Američanky?“ Znovu se podíval na Sashu. „Obě?“

„Vypadá to tak.“ Riley viděla, jak muž přenesl pohled na nákresy. Nic neříkala, když se sklonil a zvedl skicu se šesticí lidí.

Nešokovalo ho to, pomyslela si. Zaujalo.

„Velice zajímavé. Vy jste výtvarnice?“ zeptal se Sashy. „Máte šikovnou ruku a dobré oko. O mně říkají totéž.“ Usmál se. „Nevadí, když se k vám připojím?“

Nečekal na souhlas, přitáhl si od sousedního stolu židli a posadil se.

„Řekl bych, že si potřebujeme promluvit o řadě věcí. Jsem Bran. Bran Killian. Co kdybych vám koupil pití a promluvili bychom si o měsíci a hvězdách?“

2. kapitola

Sasha se snažila najít ztracený klid, zatímco se Bran usazoval pohodlněji a objednával si sklenici místního červeného vína.

Zhmotnil se z jejích snů, jako kdyby ho přivolala. Znala jeho obličej, tělo, hlas i vůni. Intimně.

Ale on ji neznal.

Nevěděl, že jí zrychleně buší srdce, které jí vystoupalo až do krku, ani že pod stolem křečovitě svírá ruce, aby se jí netřásly.

Potřebovala být chvilku o samotě, aby se vzpamatovala. Napadlo ji, že posbírá svoje nákresy a odejde, ale pak na ni Bran upřel ty své tmavé oči.

„Nevadí?“ zeptal se, a než pochopila, co tím myslí, a aniž by čekal na odpověď, zvedl nákres s Riley.

„Zachytila vás velice dobře.“

„Vypadá to tak.“

„Znáte se dlouho?“

„Asi tak půl hodiny.“

Jeho jedinou reakcí bylo povytažené obočí – to s jizvou ve tvaru blesku. „Fascinující.“

Bral do ruky skicu za skicou a postupně si je prohlížel. „A ti tři zbývající lidé?“

„Nezná je. Nezdá se, že by vás to nějak ohromilo.“

„Svět je plný záhad, nemám pravdu?“

„Co děláte na Korfu?“ zeptala se ho Riley.

Opřel se s vínem v ruce a usmál se. „Jsem na dovolené.“

„No tak, Brane.“ Riley na něj namířila vlastní drink. „Po všem, co jsme spolu prožili.“

„Měl jsem pocit, že potřebuji být právě tady,“ řekl prostě a vzal do ruky nákres měsíce se třemi zářivými hvězdami. „A zjevně jsem se nemýlil.“

„Víte, co jsou zač.“

Bran přenesl pohled na Sashu. „Ona mluví. Vím, co jsou zač, ano. Ale kde jsou, to je jiná. Mám jeden z vašich obrazů.“

„Cože?“

„Ten, který jste nazvala Ticho. Les v jemném ranním světle, s úzkou pěšinou klikatící se mezi zelenými stromy. Některé jsou porostlé mechy a lišejníky, jež se na světle nepatrně mihotají. Zdroj záře je za pěšinou a vypadá jasněji a vyzývavěji, jako kdyby vás lákal. Diváka napadá, co asi leží na konci té cesty.“

Zvedl další nákres – na tomhle stál on, s rozkročenýma nohama, zvednutou hlavou a s jasně modrým bleskem šlehajícím ze špiček nahoru obrácených prstů. „Je to všechno krajně zajímavé, že ano?“

„Nevím, co to všechno znamená. Ničemu z toho nerozumím.“

„Ale přesto jste přijela. Z Ameriky?“

„Ano.“

„Vy jste taky Američanka, Riley?“

„Původně. Hodně cestuju. A vy jste z Irska.“

„Původně. Sem jsem přijel z New Yorku. Bydlím tam.“

„A co děláte?“ zeptala se Sasha.

Jestli postřehl její ostrý tón, nedal to najevo. „Kouzla,“ odpověděl a nabídl jí sytě fialovou mučenku. „Ruka je rychlejší než oko,“ dodal klidně, „zejména proto, že pozornost oka lze velice snadno obrátit nesprávným směrem.“

„Jste kouzelník.“

„Ano. Vystupuji na jevišti – i na ulici, pokud dostanu chuť.“

Kouzelník, pomyslela si Sasha. Ten blesk mohl symbolizovat jeho práci. Ale tím se nevysvětloval zbytek. Ten se nedal vysvětlit ničím.

Sklopila oči ke květině ve své ruce a znovu se na něj podívala.

V dálce za ním zapadalo slunce v explozi ohnivě rudé barvy doprovázené zářivě zlatými šmouhami.

„Je toho víc,“ řekla nahlas, ale v duchu si pomyslela: Neříkáte nám všechno.

„Vždycky je toho víc. Když uvážíme tohle všechno…“ Položil nákres s hvězdami na ostatní. „Myslím, že bychom si my tři měli promluvit. Co kdybychom si popovídali u večeře?“

„Něco bych si dala. Platíte, pane Ire?“ zeptala se ho Riley.

„Za výsadu povečeřet se dvěma krásnými ženami? Samozřejmě. Co kdybychom se prošli a našli si místo, které bude vyhovovat našim potřebám?“

„Jsem pro.“

Když Sasha neodpovídala, Bran si od ní vzal květinu a zastrčil ji Sashe za ucho. „Nejste zbabělec, Sasho Riggsová, jinak byste tu nebyla.“

Jen přikývla, vrátila nákresy do desek a vstala. „Povím vám, co vím, výměnou za to, co víte vy.“

„To je fér.“

Kráčeli po úzkých, dlážděných ulicích starého města s barevnými obchůdky, stánky a venkovními zahrádkami kaváren. Soumrak všemu dodával levandulový odstín, který si Sasha uložila do paměti, protože věděla, že ho bude muset namalovat. Staré, sluncem ozářené domy, květináče plné zběsile kvetoucích rostlin, sytě červené povlečení zavěšené na šňůře nad jejich hlavami mezi ostatním prádlem, vše čekalo na Sashin štětec.

Pokud bude přemýšlet o perspektivě, tónu a textuře obrazu, nebude muset myslet na to, co právě dělá. Že se prochází po cizím městě s lidmi, které nezná.

Žasla, s jakou lehkostí si Riley a Bran povídají, a záviděla jim, že si zjevně dokážou užívat danou chvíli. Vypadali, jako kdyby si vychutnávali příjemný večer v historickém městě s vůněmi grilovaného skopového a koření.

„Čemu dáváte přednost?“ zeptal se Bran. „Sedneme si dovnitř, nebo ven?“

„Proč se za tak pěkného večera zavírat uvnitř?“ řekla Riley.

„Moje řeč.“

Bran jako kouzlem našel restauraci u zeleného parku, se stoly pod stromy ověšenými lampiónky. Kdesi poblíž zněla veselá hudba – dost blízko, aby navozovala dobrou náladu, ale zároveň i dost daleko, aby nerušila.

„Místní červené je vážně znamenité. Petrokoritho. Dáme si láhev?“ zeptal se Bran.

„Pití nikdy neodmítám.“

Bran vzal Rileyinu odpověď jako všeobecný souhlas a objednal. Sasha si vzpomněla na drinky, které už vypila. Podívala se na jídelní lístek. Ze zdvořilosti se taky trochu napije vína, ale jinak se bude držet vody. A rozhodně se potřebovala najíst.

Připadala si prázdná, rozechvělá a vykořeněná.

Rozhodla se pro rybu. Koneckonců jsou na ostrově. Začetla se do jídelního lístku, zatímco Riley a Bran probírali předkrmy. Riley jich hned několik doporučila.

Po Sashině tázavém pohledu pokrčila rameny.

„Na Korfu jsem poprvé, ale v Řecku ne. A pokud jde o jídlo, můj žaludek má vynikající paměť.“

„V tom případě nechám výběr na vás.“ Bran se obrátil k Sashe. „Risknete to?“

„Uvažovala jsem o rybě,“ začala Sasha.

„Znamenám si. Co vy?“ zeptala se Riley Brana.

„Dal bych si nějaké maso.“

„Jak si přejete.“

Po ochutnávce a nalití vína Riley oddrmolila několik chodů v řečtině. Sashe při vyhlídce na neznámé pokrmy zakručelo v žaludku.

„Cestujete často?“ zeptal se jí Bran.

„Ne, ani ne. Před pár lety jsem strávila pár dní ve Florencii a v Paříži.“

„Možná necestujete často, ale vybíráte si dobře. Myslel jsem, že jste byla v Irsku.“

„Nebyla. Proč jste si to myslel?“

„Kvůli tomu obrazu, který jsem si koupil. To místo znám, nebo přinejmenším jedno hodně podobné, nedaleko od domova. Kde je tedy ten váš les?“

Sasha ho však vysnila. Často malovala výjevy ze snů. „Není skutečný. Je to produkt fantazie.“

„Stejně, jako jsme produkty fantazie já, Riley a ostatní, s kterými jsme se ještě nepotkali?“

„Vyklopte to, Sasho,“ poradila jí Riley. „Ten chlápek je irský kouzelník. Neuteče kvůli něčemu trochu divnému.“

„Viděla jsem to ve snech,“ vyhrkla jako při zpovědi. „Všechno. I vás. Zdálo se mi o Korfu – nebo jsem spíš konečně pochopila, že to je Korfu, a tak jsem přijela. Vyšla jsem na hotelovou terasu a uviděla jsem Riley. A pak vás.“

„Ve snech.“ Napil se vína a zahleděl se na ni svýma tmavýma, přivřenýma očima. „Jste jasnovidka. Přicházejí k vám vidění jenom ve spánku?“

„Ne.“ Uvědomila si, že Bran ani Riley nereagovali tak, jak obvykle reagovali ostatní. Nedůvěrou, úšklebky nebo rádobyvtipnými dotazy na vlastní budoucnost. „Přicházejí, když chtějí.“

„To je zpropadeně nepraktické.“

Zasmála se. „Jo. Zpropadeně nepraktické. Ti ostatní tři taky přijedou sem. Teď to vím. Nebo tady už možná jsou. Najdou nás, anebo my je. Až se to stane, nevím, jestli bude cesty zpět.“

„K čemu?“ zeptal se Bran.

„K původním životům.“

„Jestli jste tak ustaraná kvůli tomu, vždycky je lepší jít dopředu než zpátky.“

Sasha mlčela, zatímco jim číšník servíroval předkrmy. „Oba chcete najít ty hvězdy a vaše důvody jsou nejspíš důležité, ale já vím jenom to, že cosi chce, abychom je našli, jinak bychom tu nebyli. A něco jiného naopak nechce, abychom je získali. To něco jiného je temné, nebezpečné a mocné. Možná se nerozhodujeme o tom, jestli půjdeme dopředu, nebo zpátky, ale jestli vůbec přežijeme.“

„Nikdo nežije věčně,“ broukla Riley a pustila se do svého lilku.

Bran Sashu jemně pohladil po ruce. „Nikdo vás nemůže přinutit, abyste dělala věci, které dělat nechcete. Je to vaše volba, fáidh, jestli půjdete dopředu, nebo zpátky.“

„Co to znamená – jak jste mě nazval?“

„Jasnovidka, prorok – přesně to totiž jste.“

„Připadá mi, že prorok by viděl budoucnost jasněji.“

„Vsadil bych se, že jiní s vaším nadáním si mysleli totéž.“

„Jestli odjedu domů, myslím, že už nikdy nenajdu klid.“ Nelhala, ale znala hlubší pravdu. Nedokázala by odejít od něj. „Takže to vypadá, že musím dopředu. Ještě nikdy jsem nevečeřela se dvěma lidmi, kteří prostě přijali, kdo jsem. Je to prima.“

Ochutnala předkrm, který Riley označila jako tzatziki, a zjistila, že jí kombinace jogurtu, česneku a chladivé okurky chutná.

„Tohle taky.“

Jídlo ji uklidnilo. Možná to bylo vínem, provoněnou nocí nebo snad tím, že konečně plně přijala vlastní rozhodnutí, ale její nervozita opadla.

Když Bran odkrojil kus masa a položil jí ho na talíř, zůstala na něj zírat.

„Měla byste to ochutnat,“ řekl jí.

Opakovala si, že to udělal jen ze zdvořilosti – ale jeho čin jí připadal absurdně intimní. Zvedla sklenku vína, aby zažehnala horko, které nijak nesouviselo s pikantností grilovaného skopového.

„Jak vůbec víte o těch třech hvězdách?“ zeptala se Brana. „Jste tu kvůli nim. My všichni tu jsme kvůli nim. Jak jste se o nich dozvěděl? A co víte?“

„Povím vám báj, kterou jsem slyšel. Je o třech hvězdách vytvořených třemi bohy – přesněji řečeno to byly tři měsíční bohyně. Nebo jsou, podle vašeho světonázoru. Vytvořily ty hvězdy jako dary pro novou královnu. Podle některých verzí byla ještě dítě, zatímco podle jiných…“ Podíval se na Riley.

„Podle jiných to byla mladá dívka. Našli bychom v tom artušovské motivy – nová královna zvolená na sklonku panování té předchozí prostřednictvím nějaké zkoušky.“

„Přesně tak. Tři božské sestry chtěly královně, o které věděly, že bude dobrou panovnicí a že bude zachovávat mír, věnovat jedinečný a trvalý dar. Každá tedy vytvořila hvězdu – jednu z ohně, druhou z ledu a třetí z vody – všechny jasné a plné síly, magie a naděje, což může být totéž.“

„Na pláži – na bílém písku,“ dodala Sasha.

Bran pokračoval v jídle, ale opatrně se na ni podíval. „Podle některých.“

„Je tam palác, stříbrný a zářivý. Na vysokém kopci. A nad vodou svítí bílý úplněk.“

„To jste viděla?“

„Snila jsem o tom.“

„To může být totéž,“ zopakoval Bran.

„Nebyly na té pláži samy.“

„To nebyly. Další bytost, podobná jim, ale zároveň odlišná jako černá od bílé, chtěla to, co vytvořily a co měla ta královna – moc nad světy. Bohyně ji znaly, věděly, co je zač. Vyhodily svoje hvězdy k měsíci a tahle čtvrtá bytost na ně zaútočila tmou. Bohyně pak potřebovaly ochránit svoje výtvory i veškerý život. Hvězdy měly spadnout,“ pokračoval. „To ta čtvrtá bytost zařídila. Tři bohyně tedy naopak dohlédly na to, aby – až se to stane – spadly každá jinam. Plné síly dosáhnou jedině tehdy, pokud jsou u sebe. Zřítily se na neznámá místa a jsou v úkrytu a bezpečí, dokud nenastane čas, aby byly vyzvednuty a zaneseny příští královně.“

„To je pěkný příběh, ale…“

„Ještě není celý,“ přerušila ji Riley. „Povězte jí zbytek.“

„Pokud se hvězd zmocní ta druhá bytost, dveře do všech světů se odemknou. Temnota a ničivé síly se osvobodí a pohltí vše, co budou moct. Nepřežijí světy lidí ani jiné, stejně zranitelné.“

„Světy.“

Bran jí s úsměvem dolil víno. „Uvažovala jste někdy nad arogancí lidí, kteří si myslí, že ve vesmíru žijí sami?“

„Většina přírodních kultur a základních věrouk jsou chytřejší,“ poznamenala Riley.

„Jste přece vědkyně.“

„Jsem kopačka,“ odpověděla Sashe. „A vykopala jsem dost věcí, abych věděla, že jsme nikdy nebyli sami. Ta báj ale říká ještě něco.“

„Něco málo,“ připustil Bran.

„Ti, kteří hledají hvězdy, riskují smrt – jak jinak –, ale pokud zvítězí, zachrání všechny světy, což je docela důležité. A každý z nich najde vlastní štěstí.“

„Vy oba tomu věříte.“

„Já docela ano. S přestávkami ty hvězdy hledám zhruba sedm let.“

„Já dvanáct,“ řekl Bran. „Taky s přestávkami.“

„Až doteď to bylo něco jako koníček. Ale nyní?“ Riley dopila víno. „Myslím, že se z toho stalo moje poslání.“ Postavila sklenici na stůl a naklonila se k Sashe. „Jsme v tom všichni tři?“

„Šest. Musí nás být šest. Podle mě se daleko nedostaneme, dokud nebudeme všichni.“

„Dobře, ale to neznamená, že nemůžeme začít hledat.“

„Kde?“

„V horách na severu je plno jeskyní. Tam je dobré začít.“

„Jak se tam dostaneme?“

„Mám džíp. Ten nás doveze, kam až to půjde. Máte pořádné boty?“

„Ano. Doma chodím na túry.“

„A co vy, pane Ire?“

„Žádné strachy.“

„Výborně. Takže se sejdeme ráno a vyrazíme řekněme kolem osmé?“

Bran sebou trhl. „Jste ranní ptáče, co?“

„Jsem to, co je potřeba.“

Sasha se s nimi vrátila do hotelu. Připadala si napůl omámená. Příliš mnoho vína, příliš mnoho cestování, příliš mnoho podnětů. Opakovala si, že se vyspí, prostě se vyspí a další věci bude řešit až ráno.

„V jakém bydlíte patře?“ zeptal se Bran, když nastoupili do výtahu.

„Ve třetím.“

„Já taky.“

„I já,“ přidala se Riley.

„Přirozeně.“ Sasha se s povzdechem opřela o stěnu kabiny a vylovila klíč.

Když vystoupili a vykročili všichni stejným směrem, Sasha téměř cítila, jak ji postrkují nenechavé prsty osudu. Zastavila se před svými dveřmi. „Tohle je můj pokoj.“

„Můj je naproti přes chodbu,“ řekl Bran s úsměvem.

„Jak jinak.“

„A můj je hned vedle.“ Riley přešla ke dveřím vedle Sashiných.

„Kde jinde byste mohla bydlet?“ zahučela Sasha a odemkla si.

„Dobrou noc, děti!“ rozloučila se s nimi Riley zpěvavě.

„Dobrou noc. Díky za večeři,“ dodala Sasha směrem k Branovi a zavřela za sebou dveře.

Bran vešel do svého pokoje a rozsvítil. Pomyslel si, že večer byl rozhodně zábavnější, než očekával. Původně se chtěl vydat do města, možná si dát nějaký ten drink a o samotě se projít, kam ho nohy ponesou.

Pak potkal ty ženy.

V soukromí svého pokoje připustil, že ho zarazilo, když se na tom nákresu uviděl jako jeden ze šestice. Ale bylo to krajně zajímavé. Stejně zajímavé jako zjištění, že autorkou skici není nikdo jiný než Sasha Riggsová, jejíž obraz visel v jeho newyorském domově.

Tvrdila, že ta scenérie je výplodem její fantazie, a možná tomu tak bylo. Ale on ten les znal, a to dobře. A věděl, co čeká v jasném světle na konci stezky.

Vzal si láhev vody, tablet, s kterým přicestoval, a lehl si na postel. A začal si vyhledávat informace o obou ženách, které mu osud přivedl do cesty.

Existovaly samozřejmě jiné způsoby, jak se o nich dozvědět víc, ale tohle mu připadalo jako ten nejférovější a nejčistší způsob. A vždycky chtěl postupovat férově, přinejmenším zpočátku.

Nepochyboval o tom, že mu neřekly všechno – dobrodružka ani jasnovidka –, ale totéž platilo o něm, takže i tohle bylo fér.

Nejdřív se podíval na dobrodružku, protože popravdě cítil, že ho to až příliš silně táhne k jasnovidce.

Nebyla jen Riley Gwinová, ale doktorka Riley Gwinová, s doktorátem z archeologie, folklóru a bájí. Narodila se před třiceti lety – a dva doktoráty ve třiceti znamenaly, že není žádné ořezávátko – doktorům Carteru Gwinovi a Iris MacFeeové, archeologovi a antropoložce, a značnou část dětství strávila na cestách.

Byla autorkou dvou knih a řady článků, populárních i odborných – přece jen, ve vědě platí, že kdo nepublikuje, jako kdyby neexistoval –, nicméně většinu času, aspoň pokud to dokázal posoudit, věnovala cestám a hledání ztracených pokladů a bájí.

Pátrání po hvězdách se k ní rozhodně hodilo.

Obrátil pozornost k Sashe.

Té bylo osmadvacet a jednalo se o jediné dítě Matthewa Riggse a Georginy Riggsové, rozené Corriganové. Rodiče se rozvedli a Sasha vystudovala výtvarné umění na Kolumbijské univerzitě. Článků o ní bylo jen málo, což mu napovídalo, že se straní médií. Zastupovala ji nicméně jedna z předních výtvarných agentur v New Yorku. Podle oficiálního životopisu uspořádala první velkou výstavu v newyorské Windward Gallery, když jí bylo pouhých dvaadvacet, a žila v ústraní v horách Severní Karolíny.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hvězdy osudu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.