Víš, že jsem hrozná

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.cooboo.cz

www.albatrosmedia.cz

Jessie Ann Foleyová

Víš, že jsem hrozná – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Přeložila Anna Štádlerová

You Know I’m No Good by Jessie Ann Foley

Copyright © 2020 by Jessie Ann Foley

Translation © Anna Štádlerová, 2021

Originally published by HarperCollins Publishers

Published by arrangement with Pippin Properties, Inc. through Rights People, London.

ISBN tištěné verze 978-80-7661-280-8

ISBN e-knihy 978-80-7661-346-1 (1. zveřejnění, 2021) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7661-347-8 (1. zveřejnění, 2021) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7661-345-4 (1. zveřejnění, 2021) (ePDF)

Pro Beth

s láskou na Tebe vzpomínáme

PŘICHÁZENÍ

Jak pošlapat si

vlastní štěstí, to znám

Však jsem tě varovala

Víš, že jsem hrozná.

Amy Winehouse: „You Know I’m No Good“

1.

Jmenuju se Mia Dempseyová a jsem takzvaná problémová teenagerka.

Problémová, jakože spím s náhodnýma týpkama, co zrovna potkám v podchodu na Fullerton Avenue.

Problémová, jakože z možných 4,0 mám ve škole průměr 1,7.

Jakože jsem si jehlou nechala vytetovat srdíčko nad levou kozu – takhle problémová.

Jakože na první hodině, na dějáku, cucám z flašky místo vody zelenou – takhle nějak problémová.

Problémová, jakože jsem dala pěstí nevlastní mámě.[1]

Ze všech těch problémů za to nejspíš může tenhle poslední, že jsem skončila tady.

Možná, že kdybych se bývala Alanně prostě omluvila, byla bych teď pořád u sebe v pokoji, kde mám knihy a deníky a notebook a skříň plnou čórnutejch hadrů, a ne tady, na rozvrzaný hliníkový palandě, ze který civím na rezavý péra horní matrace, zatímco nade mnou ze spánku kňourá nějaká cizí divňačka.

Jenže mně omluvy nejdou.

Kdykoli zkusím vyslovit něco jako promiň mi to nebo mám tě ráda, rozpustí se mi ta slova na jazyku jako papírky LSD.

Zase ale na moji obranu, jak bych se asi mohla omluvit po tom, co mi řekla?

Ten den, zatímco si Alanna tiskla k obličeji mraženou kukuřici a na klíně se jí hromadily zkrvavené kapesníčky, se mě ptal táta, kterej zase musel volat z práce a řešit další dceruščinu scénu, pořád dokola: Proč, Mio? Proč jsi to proboha udělala?

A já věděla proč a Alanna taky, ale říct jsem mu to nemohla. Nemohla jsem zopakovat ty slova, co vypustila z pusy a kvůli kterejm mi vystřelila pěst, protože jsem věděla, že existuje určitá šance, že by s nimi souhlasil. A kdyby to tak bylo, řízlo by to do mě tak hluboko, že si nejsem jistá, jestli bych se dokázala dál chovat, jako že mi na ničem nezáleží.

1 Aby bylo jasno, pěstí jsem jí úplně nedala. Ruku jsem sice zatnutou měla, ale jen jsem ji uhodila trochu víc, než jsem chtěla. Nevím, asi jsem ji chtěla spíš tak nějak strčit do ramene, jenže ona je zrovna docela malá – má sto pětapadesát čísel, zatímco já měřím sto sedmdesát –, takže rameno jsem minula a místo toho jsem se trefila do obličeje. Jako jo, asi ji to bolelo, a jo, krvácela z nosu, a vlastně docela dost, ale zase že bych jí ho zlámala nebo tak něco, to se říct nedá.

2.

„Problémová teenagerka.“ To zní tak debilně. Zaprvé fakt nehrozí, že jakejkoli člověk mezi třinácti a devatenácti lety, co k sobě má aspoň trochu úcty, by sám o sobě mluvil jako o „teenagerovi“. „Děcka“, „holky“, „lidi“, to je všechno v pohodě. Zato „teenagerky“ jsou sociální konstrukt – slovo, který by se nikdy nemělo používat k označení skutečných lidí, ale mělo by být vyhrazený jen pro imaginární cílovku ne úplně dětských, ale zase ne úplně sofistikovaných produktů, o nichž se nás dospělí markeťáci snaží přesvědčit, že bez nich nemůžeme žít: chundelatých, naprosto zbytečných sedacích pytlů. Krytů na mobil se třpytkami. Duhových gumiček do vlasů. Zkrácených topů, co na sobě mají napsáno „velikost S“ a ve skutečnosti nejsou delší než papírek z takovýho toho samolepícího bločku. A v podstatě čehokoli s bambulemi.

A „problémová“? Pod tím si představím holku, která sedí v knihovně, hledí do dáli, škrábe se na bradě a vyžívá se v řešení nějakých složitých matematických úloh – nějakých problémů. O holce, která ráda tyhle problémy řeší, řeknete „no jo, ta je problémová“. Kéž bych já byla takhle problémová. Já jsem akorát vzteklá.

Na co mám přesně vztek, to vysvětlit nedokážu. Pomůže pro představu, když řeknu, že na sebe, na svět a na všechny lidi na něm? Beztak je to jedno, protože „Akademie Red Oak, nápravný dívčí internát pro věčně nasrané osoby od třinácti do devatenácti let“ zdaleka nezní tak dobře jako „Akademie Red Oak, léčebná dívčí internátní škola pro problémové teenagerky“.

Co vůbec dospělí mají s těmi svými eufemismy? Proč je tak děsí pojmenovat věci pravými jmény? Třeba proč Alannu tak hrozně vytáčí, že o Lauren a Lole říkám, že jsou to moje nevlastní ségry? To je furt: Musíš pořád říkat „nevlastní“? Jsou to prostě tvoje sestry. Jenže to není pravda. Já naše dvojčata miluju, ale pravda je prostě taková, že je Alanna vytlačila ze svojí vagíny, zatímco mě ne. Hotovo dvacet.

A proč jsem pro všechny svoje kantory už od šesti let byla vždycky „šikovná“? Nejsem šikovná. Jsem prostě chytrá. Hodně čtu, umím se naučit na test a psát mě baví skoro stejně jako zatáhnout školu a odpálit brčko na parkovišti za zkrachovalým nákupákem v Six Corners. No a co? Co to vůbec znamená – „šikovná“? To jsem jako šikovná, protože se celej život můžu ve škole ukousat nudou, a když jsem vyvolaná a mám předčítat třídě, předstírám, že se zadrhávám nad slovy jako „marginální“ a „irelevantní“, aby si o mně ostatní děcka nemyslely, že jsem exot? Nebo protože mám pocit, že mi to v hlavě neustále šrotuje, jako kdyby se můj mozek neuměl vypnout a uklidnilo ho jedině, když vdechnu vůni knihy nebo hulení nebo kluka?

„Možná je Mia problémová, protože je tak šikovná.“

Takhle jasnozřivě zhodnotil mou situaci pan Cullerton na schůzce s rodiči, když mě vyloučili naposledy.

„Nebo je to tím,“ vstoupila do toho Alanna, protože si nemohla pomoct, „co se stalo její matce.“

A to je přesně ono. Alanna je hrozně ublížená, když mluvím o Lauren a Lole jako o „nevlastních“ sestrách, ale sama mi nikdy nenabídla, abych jí říkala „mami“.[2] Děsně ráda moji skutečnou mámu mně i ostatním předhazuje, protože tak může celou tu věc pěkně vzít a označit jedinou nálepkou. A hned má skvělé vysvětlení pro to, jaká jsem, protože jestli mají dospělí něco ještě radši než eufemismy, je to koncept příčiny a následku. Pokud Alanna s tátou dokážou uvěřit, že to, co se stalo mojí mámě, je příčina a jejich Problémová teenagerkaTM je následek, pak se nemusí zaobírat dvěma dalšími možnými vysvětleními: 1) že lidi jako já se prostě hrozní už narodí a hrozní i zůstanou naprosto bez příčiny, nebo že 2) jsem hrozná kvůli nim, kvůli nějaké strašlivé chybě, které se oni dopustili v mojí výchově. Ani nemusíte být tak šikovní jako já, abyste chápali, proč je jednodušší svalit veškerou vinu na jednu mrtvou ženskou a nic dalšího neřešit.

2 Ne že bych jí tak někdy řekla, i kdyby mi to bývala nabídla.

3.

V internátní polepšovně neskončíte, dokud nevyčerpáte úplně všechny druhé šance a vašim nedojde i ta úplně poslední kapka trpělivosti.[3]

Rozhodně nepopírám, že táta s Alannou vyzkoušeli celou řadu strategií, než se konečně uchýlili k tomuhle: zabavovali a zakazovali mi mobil, dostávala jsem večerky a domácí vězení, dělali mi tabulky následků chování a sepisovali se mnou smlouvy a losovali jsme domácí práce, posílali mě dobrovolničit do kantýny pro chudáky a za strejdou, co pracuje na stavbách, abych mu zatloukala hřebíky a nosila prkna.

A to ani nemluvím o všech trestech, co jsem dostávala ve škole – poznámky za absenci, odpoledne po škole, vyloučení ze třídy i ze školy, přednášky učitelů, kteří donekonečna mleli o „zmařeném potenciálu“, a tak dále. A to ještě ani nemluvím o terapeutech, ke kterým mě všichni pořád dokola posílali od té doby, co se stalo to s mámou; a to ještě ani nemluvím o všech těch prášcích, co mi cvokaři za ta léta předepsali – adderall a ritalin a zoloft a ativan a to jsou jen ty, na které si vzpomenu z hlavy.

Ale nic z toho nezabralo.

Furt jsem, jaká jsem.

Furt jsem hrozná.

Takže teď jsem tady.

3 Zato by jim ale neměly dojít prachy. Víte, kolik to tady stojí? Šest tisíc dolarů. Za měsíc. Ale jestli chtějí táta s Alannou prošustrovat peníze, co šetřili sobě na důchod a holkám na vysokou, za můj pobyt v pasťáku, tak mně je to fakt jedno.

4.

Na léčebných internátech, jako je tenhle, nemají žádný seznamovací den jako na normálních středních. To proto, že školní rok tu nemá pravidelný začátek. Každá holka sem přijede v jinou část roku, zkrátka v tu chvíli, kdy její problémovost přesáhne míru, kterou je její okolí ještě ochotný snášet.

Tím pádem tady neříkají „seznamovací den“. Říkají „příjem“, což zní mnohem víc chladně a děsivě, a jak jsem brzy zjistila, taky to je mnohem chladnější a děsivější.

Můj příjem se odehrál v polovině října, ve třeťáku na střední, tři dny po tom, co jsem Alannu praštila do ksichtu.

Byla sobota a trávila jsem ji, jako jsem poslední dobou trávila hodně dní – s Xanderem.

Xander mi dealuje xanax.

Ne, to jsem si nevymyslela.

A Xander je taky někdo – nebo spíš vlastně asi „byl někdo“ vzhledem k tomu, že teď jsem od něj stovky kilometrů a nemám přístup na wi-fi –, s kým jsem příležitostně spala. V jeden z těch dní, kdy se taková příležitost naskytla, si Alanna zapomněla oběd u nás v lednici. Odskočila si ze školy, kde učí, aby si ho vyzvedla, a načapala mě s Xanderem pod dekou v obýváku, kde jsme měli na práci lepší věci než hodinu špániny, co zrovna začínala. Xander si natáhl kalhoty a prostě zdrhnul. Já zůstala nahá a sama s rozzuřenou macechou, která – dnes už podruhé – úplně zapomněla na svoji krabičku s minestrone. Právě tehdy mi řekla tu věc. A já jí dala pěstí. A pak, o tři dny později, příjem.

5.

Xander je nejbohatší týpek na škole. Jeho táta je z Německa a vlastní poloprofesionální basketbalový tým v Düsseldorfu. Proto má v suterénu nezmenšené basketbalové hřiště s logem toho týmu – sovicí sněžní s roztaženými křídly – na podlaze ve středovém kruhu. Což je celkem vtipný, protože Xander sám z těláku loni propadl, stejně jako já. Vlastně jsme se tak poznali. Náš tělocvikář Townsend chtěl, aby všichni zaběhli míli, a já i Xander jsme na to kašlali. Celý týden jsme se odmítali převléct do cvičebního úboru. Townsenda naše chování spíš mátlo, než štvalo.

Každý den se nás ptal: „Rozumíte ale tomu, že jestli nechcete z tělocviku propadnout, musíte tu míli uběhnout, je to tak?“

Pokaždé jsme přikývli.

Pak vždycky řekl: „Takže vlastně tím, že odmítáte udělat tuhle jedinou jednoduchou věc, si v tomhle předmětu zajišťujete propadnutí.“

A my pokaždé znovu přikývli, tentokrát přátelsky, jenom aby věděl, že v tom není nic osobního. Proti tělocvikáři Townsendovi ani jeden z nás nic neměl – prostě se nám jenom nechtělo běhat. Townsend pak vždycky zavrtěl svojí plešatou hlavou a odklusal pryč a my s Xanderem jsme příštích pětačtyřicet minut proseděli na tribuně, a zatímco ostatní děcka obíhaly tělocvičnu, vesele jsme flirtovali a předváděli se jeden před druhým jak nevykastrovaní kokři na čoklí přehlídce.

Nemusím snad ani říkat, že Xander nesnáší svého tátu. Všichni kluci jako Xander nesnáší svoje táty. Mně ale přijde pan Konig docela super. Ne, že bych ho někdy fakt potkala; taky pracuje asi devadesát hodin týdně. Ale líbí se mi tak, jak si ho představuju – líbí se mi jeho styl. Baví mě, že podzemní basketbalové hřiště ani není nejokázalejší částí jeho domu, a dokonce ani jeho suterénu. Tou je vinný sklep vedle hřiště, hned u prádelny. Je to prostorná, tlumeně osvětlená místnost s vápencovým obkladem, ve které pečlivě regulovaný klimatizovaný vzduch voní po stlačených hroznech a penězích. Má tady tolik vzácných lahví, že dveře jsou zamknuté na kód.[4] Člověk jako pan Konig by mohl svoje prachy věnovat na léčbu rakoviny nebo na hladovějící děti nebo třeba na sovice sněžní, u nichž jsem si fakt poměrně jistá, že jsou v ohrožení, ale on s nimi udělá co? Nakřečkuje si drahej chlast. Ani se nesnaží předstírat, že je dobrej člověk, čímž se odlišuje od většiny ostatních dospělých, co znám. Hamižnej hajzl, co se za sebe nestydí, mi bude vždycky sympatičtější než pokrytci.

Ten večer před mým příjmem byl Xander vzteky bez sebe, protože se zrovna dozvěděl, že ho táta vyřadil z rodinného mobilního tarifu.

„Prej jsem rozmazlenej a všechno dostávám zadarmo a nechápu hodnotu peněz,“ zuřil. „A jako kdo si myslí, že mě takhle vychoval?“

„Hele,“ odpověděla jsem, „u nás to taky není úplně skvělý od tý doby, co nás Alanna přistihla. Dík za optání.“

„Sorry, sorry,“ zamumlal a oběma rukama si prohrábl svoje germánské kudrliny. „Bože. Já to tak nesnáším, jak nás ovládaj.“ Poklepal prsty o nablýskanou dřevěnou podlahu basketbalového hřiště a najednou vyskočil.

„Pojď!“ Chytil mě za ruku a vytáhl na nohy. „Dostal jsem nápad.“

„Jakej?“

„Otevřem si flašku k mejm narozeninám.“

„Cože – já myslela, že máš narozky v březnu.“

„To jo. Já myslel flašku k mejm narozeninám.“

To mě trochu ztratil.

„Když jsem byl mimino,“ vysvětloval, zatímco mě táhl přes hřiště k vinnému sklepu, „koupili naši lahev francouzskýho Bordeaux z roku, kdy jsem se narodil. Od tý doby to tady zraje. Chtěli to otevřít na moje jednadvacátý narozeniny, jakože abych svoji dospělost oslavil něčím pořádným a vzácným a na úrovni, a ne třeba prostě deseti panákama Fireballu nebo tak něčím.“

„Ježiš,“ vypadlo ze mě. „Ale to je – nevim, to je docela hezký. Fakt to chceš překazit kvůli tarifu na mobil?“

„Jo.“ Naťukal do bezpečnostního systému kód a odtáhl dveře. „Ať se otec třeba posere. A stejně už to zraje sedmnáct let. Bude to mít prvotřídní buket.“

Obrátila jsem oči v sloup. Neměla jsem ani tušení, co je „buket“, ale rozhodně jsem nechtěla Xanderovi udělat to potěšení, že se ho zeptám. Hrozně rád se přede mnou se svými znalostmi o víně vytahoval, protože enologie byla jedna z mála oblastí, kde toho věděl víc než já. Přehraboval se lahvemi, dokud nenašel tu svoji, pokrytou tenkou vrstvou prachu. Zatímco z ní lemem svého golfového trika stíral prach, vysvětloval mi, že v roce, kdy jsme se narodili, bylo v Bordeaux neuvěřitelné vedro – jakože fakt padaly teplotní rekordy – a sucho a že nezačalo pršet až do poloviny srpna. Kvůli tomu pak byla většina vín z téhle oblasti z tohohle roku hnusná. Ale tohle že prý má být – z komplexních důvodů, které mají co do činění s hlínou a půdou a stínem a stíněním – naprosto boží.

„Stejně bychom to asi neměli dělat,“ řekla jsem mu. „Možná, že až ti bude dvacet jedna, už tátu nesnášet nebudeš.“

Ale bylo pozdě. Xander už sloupl folii z víčka a teď drtil korek otvírákem, který visel na háčku na zdi. Přímo nad sebou jsme měli křišťálové sklenice na stopce, visely tam jako malé blyštivé lustry, ale on si musel dát prvního loka rovnou z lahve.

„Ty vole,“ pronesl, se zavřenýma očima polknul a lahev mi podal. „Incroyable“.

Kdyby Xanderovi někdo řekl, že dvacet let staré křupky jsou delikatesa, sežral by jich celou hrst a řekl by úplně totéž. Xander totiž neměl žádné vlastní názory – ani žádný vlastní vkus. Zatímco jsem si od něj brala lahev, uvědomila jsem si, že se nemůžu dočkat, až se prožiju do skutečného světa, do světa po střední, kde potkám chlapy, co fakt něco vědí o životě a nemusí to jenom předstírat.

Dala jsem si pořádný lok vína a víte, co jsem ucítila?

Zemi.

Horko.

Suchý vítr.

Štěrk a hlínu a zeminu a žížaly.

Já vím, to zní nechutně, co?

Ale nebylo to nechutný.

Bylo to fakt incroyable.

Zatímco jsme střídavě upíjeli a jazyky se nám barvily do červena, pořád jsem myslela na to, že tohle francouzské Bordeaux stočili do lahve v době, kdy jsme s Xanderem oba byli jen párek novorozenců, kteří nikdy nikomu neublížili ani neudělali nic špatného, dvě miminka, co nejsou nic než láska a mlíko a těšení a naděje. To víno bylo jako my dva naruby. Postupem času se zlepšovalo, zatímco my dva jsme byli čím dál tím horší.

Ještě než jsme lahev dopili, všechna ta zemina a vedro a hlína se mi usadily v hlavě, takže pak jsme si zašukali přímo tam na podlaze a já poctivě vzdychala, i když jsem skoro nic necítila. Pak jsme si dali napůl brčko, sežrali jsme pytel lékořicovejch pendreků a lupli si pár diazepamů, co Xander šlohnul svojí mámě. A pak jsem šla sama domů, v říjnovém dešti jen v tílku, ale beztak jsem byla moc mimo na to, aby mi byla zima, a vytuhla jsem v suterénu, kde mě uspalo uklidňující narůžovělé mihotání repríz Paniček z Beverly Hills.

4 Na který Xander už dávno přišel, protože o nás problémových teenagerech si můžete říkat, co chcete, ale vynalézavost nám upřít nemůžete. Zvlášť když jde o zakázané omamné látky.

6.

Narozeninová flaška, prášky, hulení a možná i předávkování lékořicí – to všechno přispělo k tomu, že jsem se nebyla schopná moc bránit, když pro mě dorazily gorily z transportu.

To si vůbec nedělám srandu, oficiálně tomu fakt říkají „transport“. Jako kdyby mě brali do koncentráku nebo co.

Nejdřív jsem si myslela, že se mi jenom zdá, že mě někdo popadl a že na mě nějaký lidi sice klidně mluví, ale pevně mě drží. Když můj mozek konečně začal trochu zpracovávat, co se kolem děje, už jsem s tím nemohla nic udělat. Byla jsem připoutaná na zadním sedadle auta, v němž už bych dnes rozeznala Únoskáru z Red Oaku, a z okna jsem viděla tátu, Alannu, Lauren a Lolu, jak se k sobě tisknou na konci příjezdové cesty.

Všichni brečeli.

Měla jsem sucho v puse a třeštila mi hlava. Začala jsem bouchat na okno – proč tam naši jen tak stojí, to jim nevadí, že mě tu někdo unáší? Proč nevolají policii? A pak jsem zaregistrovala ženu, která na mě byla otočená ze sedadla spolujezdce a pozorovala mě. Měla inteligentní oči posazené blízko k sobě, až nepatřičně drobný nos a takový ten krátký praktický sestřih, ještě protkaný šedými prameny, neslušivý tak donebevolajícím způsobem, že to skoro působilo, jako by jím chtěla vyjádřit nějaké politické stanovisko. Slova, která mi s omamným klidem sdělovala, ke mně dopadala jako cinkání kovové pinballové kuličky – akademie Red Oak… Já jsem doktorka… ale můžeš mi říkat Mary Pat… pomoc, kterou potřebuješ… novou šanci… s bolestí… v naší léčebné internátní škole… kdo vlastně jsi a kým bys chtěla a měla být.

Všechno jsem to ještě úplně nepobírala, ale už jsem pochopila, že moje rodina se nesnaží mým únoscům nijak bránit, protože je sama zavolala. Tahle naprostá zrada mě úplně položila. Já sice Alannu praštila jako první, ale ukazuje se, že ona mi to vrátila i s úroky. O pasťácích jsem samozřejmě slyšela, ale vždycky jsem si myslela, že je to jenom taková povídačka, jedna ze snůšky lží, co rodiče říkají dětem, aby je mohli snáz ovládat, něco jako Když se budeš takhle ládovat bonbony, vypadají ti zuby nebo Když se budeš takhle ksichtit, tak ti to zůstane.

Zatímco jsme ujížděli dál a dál, vzpomněla jsem si na jediný další den ve svém životě, kdy mě takhle zamkli v autě. Bylo mi patnáct a bylo to na sestřenčině svatbě. Tenkrát jsem ještě neměla s kalením moc zkušeností, takže ty coly s rumem, co mi ten borec za barem podstrkoval celou šťastnou hodinku, jsem úplně nezvládla. Rozflákala jsem skleničku na parketu, když se tancoval Cupid Shuffle, a roztrhla jsem si punčocháče. Zkrátka a dobře jsem se motala a dělala jsem ostudu. Táta řekl, že musíme jet domů, ale Alanna o tom nechtěla ani slyšet. Nenechám ji, aby mi pokazila hezký den, řekla mu. A tak mě táta dotáhl k autu, hodil mě na zadní sedadlo a zamknul mě. Snažila jsem vykopnout okno, ale bylo z tvrzeného skla a podařilo se mi na něm udělat jen pavučinovou prasklinu. Když pak táta s Alannou přišli, našli mě, jak spím ve vlastních zvratcích. Ten smrad se v autě držel ještě celé týdny, dokonce i potom, co jsem sedačky za trest vyčistila, i potom, co jsem z vlastního zaplatila nové okno a profesionální autošampon. Pořád si pamatuju, jak si to Alanna, která byla sama lehce ovíněná, postupně všechno prohlédla – prasklé sklo, natrávené kuřecí prso a zapečené brambory rozprsknuté po celém zadním sedadle a v tom všem ležím já, s rozteklým make-upem a čouhajícím ramínkem od podprsenky. Možná si myslela, že jsem pořád ještě mimo, že jsem ji neslyšela, jak tátovi říká: Promiň, Jime, ale vážně – v takových dnech jsem ráda, že to není moje vlastní dcera.

No a už je to zase tady, o rok a půl později jsem za svoje chování opět zamčená v autě. A moje tělo zareagovalo úplně stejně. Tahleta Mary Pat byla na všechno připravená a přesně v tu pravou chvíli mi dozadu podala otevřený blicí pytlík. Řekněme jen, že na cestě zpátky už sedmnáctileté Bordeaux tak incroyable nebylo. Když ze mě konečně přestalo tryskat, vzala si Mary Pat pytlík asi nejdražších zvratků, co kdy kdo vydávil, zase zpátky, pečlivě ho zavázala a položila si ho mezi nohy na podlahu. Pak mi podala kapesníček, abych si utřela slzy, a mentolku, abych něčím přebila tu odpornou chuť v puse. Jak jsem tak kousala do bonbonu, pomyslela jsem si, že jestli se teď třeba pokusí se na mě otočit, vzít mě za ruku a říct mi, že všechno bude dobré, nakopu jí prdel. Ale byla profesionálka. Chápala, že při odchytech je nejlepší udržet interakci na minimu. Mohla jsem okolo sebe kopat a mlátit rukama, jak jsem chtěla, ale bylo to jen pro formu, jen aby se neřeklo, že nekladu odpor. Ona měla v rukou veškerou moc a já žádnou: nebylo jak utéct. A věděly jsme to obě.

Takže poté, co mi podala ještě jeden kapesník, se Mary Pat otočila dopředu a sledovala silnici, klidně se bavila s řidičem a nechala mě brečet a řvát, jako bych tam vůbec nebyla.

Když jsem se konečně unavila, opřela jsem si hlavu o studené okénko. Chicago, město, kde jsem strávila celý život, odtékalo někam do dáli, jako by mi ho vypouštěli žilou. Ať už brala Xanderova máma na uklidnění cokoli, musel to bejt nějakej silnej matroš, dokonce silnější než strach a vztek, protože i když jsem nechtěla, po chvíli jsem zase usnula.

Probudila jsem se až o spoustu hodin později. Zrovna jsme stavěli na kruhové štěrkové příjezdové cestě k řadě nízkých dřevěných budov, které ze všech stran obklopoval hustý les. Bylo mi řečeno, že tady teď budu žít. Slunce už vyšlo a nebe bylo obscénně modré, nikde ani mráček. Vzduch mi připadal pronikavý a kousavý; měl v sobě svěžest, která působila nepřátelsky a z nějakého důvodu cize. Nevěděla jsem, kolik je hodin, jak dlouho jsme jeli ani v jakém jsem státě. Sáhla jsem po mobilu, abych si na všechny tyhle otázky našla odpovědi, ale Mary Pat mě informovala slizkým tónem, který trochu zněl, jako když mluví pohřebák, že mi ho zabavili.

„Až projdeme přijímací procedurou,“ říkala, když mi podávala lahev studené vody, „můžeme si vysvětlit, za jakých podmínek tady můžeš za odměnu dostat k některým zařízením přístup.“

Zatímco jsem hltala vodu, myslela jsem na to, jakou scénu předvedl Xander, když zjistil, že už mu táta nebude platit tarif. Co by asi tak udělal, kdyby mu rovnou sebral mobil. A domov. A život.

„Já ani nevím, kde jsem,“ zaskřehotala jsem, protože ze všeho toho řvaní jsem ochraptěla. „Tohle nemůžete. Já ani nevím, kde jsem.“

„Jsi ve středovýchodní Minnesotě, Mio. A jsi v bezpečí. Když budeš chtít vědět ještě něco dalšího, stačí se zeptat.“

Ale když jsem se za ní vydala po cestě k hlavní budově, v zádech ty dvě transportní gorily, jedinou otázku jsem měla na tátu. To jsi zapomněl, cos mi řekl na mámině pohřbu? Protože mně sice byly teprve tři, ale já nezapomněla. Dokonce je to ta jediná věc, co si z celého toho dne pamatuju. Déšť bubnující na střechu najatého auta, co se vleče na hřbitov za zadními světly pohřebního vozu, který veze tělo. Táta, jak se na mě otáčí, táta v černém obleku a s uslzenýma očima a v botách, co vržou. Jak mi vezme obě ruce do dlaní. Jak říká: Mio. Teď jsme na to jen ty a já. A já tě nikdy, nikdy neopustím.

7.

Mary Pat mi řekne, abych se posadila u ní v kabinetu, než se vrátí s mými dokumenty. Před odchodem sebere ze stolu nůž na dopisy a mramorové těžítko – „Opatrnosti není nikdy dost,“ usměje se trochu –, načež vyjde z místnosti a zvenčí zamkne dveře. Zatímco na ni čekám, pořád příliš vyvedená z míry, než abych si plně uvědomovala, jak strašnou mám kocovinu, vezmu si z hromádky na stole lesklou brožuru. Na přebalu je fotka tří holek, co se drží za ramena: jedna černoška, jedna běloška, jedna Asiatka, všechny nádherné. Sedí na obrovské kládě a za sebou mají borovice, nad nimiž se rýsuje západ slunce. Všechny ukazují směšně zářivé úsměvy, které mají samozřejmě zmírnit obavy potenciálních klientů – rodičů, kteří ještě mají pochybnosti o tom, jestli chtějí svou dceru poslat do zajateckého tábora uprostřed divočiny. Nejen že nám vymyly mozky a udělaly z nás poslušné holčičky, říkají v podstatě ty holky na kládě, ale ještě jsme si u toho užily spoustu srandy!

Otevřela jsem brožuru a začala číst.

Být rodičem není snadné.

Ale takhle těžké by to nemělo být nikdy.

Dovolte nám, abychom Vám pomohli.

Vítejte v akademii Red Oak, léčebné internátní škole pro problémové teenagerky. Jsme plně akreditovaná střední škola uprostřed překrásných lesů středovýchodní Minnesoty, jen co by kamenem dohodil od státního lesa Rum River. Jako jediné zařízení svého druhu kombinujeme nejnovější metody léčebné pedagogiky s tradiční léčivou schopností matky přírody. Náš program je navržen tak, aby Vaší dceři pomohl najít cestu zpět k životu, který měla vést, a k člověku, kterým měla být. Zavazujeme se, že až Vám dceru navrátíme poté, co na své cestě dozraje, bude i ona jako dub červený, který propůjčil naší škole jméno a kterými je škola obklopena – bude růst rovně a do výšky a bude se hrdě tyčit v lese svého života.

Náš přístup k léčbě je jednoznačně holistický a zcela přizpůsobený individuálním potřebám každé studentky. Na rozdíl od některých tradičnějších léčebných škol neprovozujeme praktiky, které mají původ v patriarchálních militaristických systémech – například uniformy, „kodexy cti“, srovnávací zkoušky, tradiční známky apod. Věříme, že právě tímto holistickým přístupem šitým studentce na míru se odlišujeme od jiných léčebných internátních programů. V tomto duchu je třeba připomenout, že NEJSME:

kurz přežití v divočině

léčebna drogové závislosti

psychiatrická léčebna

sportovní tréninkový program

vězení.

Tenhle poslední bod mě trochu uklidnil. Takže když to není vězení, můžu teda odejít, kdykoli se mi zachce? Ale zase když se podívám před sebe na zamčené dveře nebo třeba za sebe z okna, ze kterého jsou po všech stranách vidět akorát stromy, co rostou rovně a do výšky a hrdě se tyčí,[5] říkám si, kam bych odsud asi vůbec šla.

Kdo je Dívka z Red Oak?

Dívka z Red Oak je Vaše dcera: milá a inteligentní mladá žena mezi třinácti a osmnácti lety, která se zkrátka nevydala správným směrem. Možná, že třeba:

Činí špatná a nebezpečná rozhodnutí

Působí arogantně, sobecky či odtažitě

Manipuluje s lidmi

Lže

Přes zákaz opouští dům

Je vzdorovitá

Je v depresi

Uzavírá se do sebe

Je sebedestruktivní

Je narcistická

Je afektovaná

Trpí poruchou příjmu potravy

Má sklony k násilí

Je promiskuitní

Nejeví zájem o studia

Bere drogy nebo se opíjí v míře, kterou už nelze označit za pouhé experimentování

Prožívá smutek nebo trauma

Trpí příliš silnou vazbou na nějakou osobu

Odmítá chodit do školy

Nedokáže dodržovat pravidla a nepřekračovat stanovené meze

Nedokáže ovládat své nálady

Projevuje myšlenky na sebevraždu

Trpí sebepoškozováním

Je snadno ovlivnitelná; nemá jasnou představu o tom, kdo vlastně je

Je neposlušná

Zakládá požáry

Aha.

Oukééj.

Dobře, některé z těch věcí by se o mně říct daly. Špatná a nebezpečná rozhodnutí činím. Manipulativní jsem, vzdorovitá taky, promiskuitní taky, neposlušná taky, s drogama a chlastem už jsem taky pokročila za hranici experimentování, o studia zájem nejevím, a i když přísně vzato pravidla dodržovat dokážu, většinou to nedělám. Ale upřímně, tohle všechno platí i pro většinu lidí, se kterýma se bavím. Vždyť se podívejte na Xandera! Xander je troska, čórka vzácnejch vín, děvkař a dealer. Tak proč museli poslat pryč zrovna mě?

A co ty další věci?

Projevuje myšlenky na sebevraždu?

Trpí sebepoškozováním?

Zakládá požáry???

Jakože přiznávám, že je to se mnou docela blbý, ale zase proboha nejsem žhářka. Tak hrozný, abych ubližovala sobě a ostatním, to se mnou ještě taky není (Alannin nos se nepočítá, to bylo jednou, a kdybyste slyšeli, co mi řekla, uznali byste, že si to úplně zasloužila).

Rozhlédnu se po kabinetu – dřevěný obklad na stěnách, roztomiloučké dekorativní předměty na poličkách, pletený koberec, aby to tady bylo útulnější, zarámovaný obraz s kačenkami. Vypadá to tady jak v nějaké hororové rodinné restauraci z alternativního vesmíru. A na takovéhle místo si táta myslí, že patřím – s takovými lidmi? Zatímco čekám, až se Mary Pat vrátí, vytane mi na mysli příšerná představa: jak táta s Alannou pozdě v noci sedí u stolu v kuchyni a oba se nad něčím sklánějí, v rukou propisky. Představuju si, jak procházejí tenhle seznam, položku po položce ho odškrtávají a s každým odškrtnutím se utvrzují v tom, že jediné řešení, které jim zbývá, je nechat mě napospas antimilitaristické a antipatriarchální partě cizích ženských, co se ohánějí titulem z psychologie. A s každou odškrtnutou položkou – i když to nepřiznají, ani sobě navzájem ne – se také začínají čím dál tím víc těšit. Až jim přestanu zaclánět, můžou se oni konečně stát, kým tolik chtějí být: prostě Dempseyovými, mamkou a taťkou s dvěma nádhernými a plně biologickými dceruškami. Beze mě můžou konečně být normální rodinka. Takzvaná nukleární rodina, jak říkají sociologové, ovšem bez té nukleární bomby, která po léta hrozila, že jim to všechno vyhodí do povětří, protože ta je teď nadobro deaktivovaná.

5 BLEJUUUUUUUUU

8.

Poté co mi předala několik sešitů[6] v průhledné folii, příručku studentky akademie Red Oak a moji malou fialovou sportovní tašku s oblečením, kterou Alanna evidentně sbalila a zaslala ještě před mým únosem, odvedla mě Mary Pat ze svého kabinetu na konec chodby, do cihlové místnosti bez oken. Je to obdélníkový prostor s betonovou podlahou, osvětlený prudkým žlutým světlem z lištových lamp, a není tu nic kromě dvou židlí, dlouhého stolu a na něm plastové přepravky, takové, do jaké si na letišti při kontrole odkládáte klíče a bundu. Na židlích sedí dvě ženy. Ta s dlouhými vyžehlenými vlasy je vysoká a takový maminkovský typ – má na sobě kroksy, podomácku vyrobené náušnice a modrý zdravotnický úbor. Ta druhá je malá a plochá, dost mladá na to, aby ještě pořád měla beďary. Oční linku má na každém oku jinou, vlasy má vyčesané do polorozpadlého drdolu a podél kořínků se jí tam, kde jí rudá barva z drogérky vykrvácela na kůži, táhne vlnitá tmavočervená skvrna. Na sobě má tričko s nápisem PERSONÁL RED OAK.

„Mio,“ říká Mary Pat, „dovol, abych ti představila Melanii, naši zdravotnici, a Dee, naši asistentku vedení.“

Obě ženy vstanou, aby mi podaly ruce; podívám se za ně, jako by tam vůbec nebyly.

„Melanie tě zváží, změří ti tlak a poslechne si tě a já pak provedu zběžnou prohlídku tvého těla.“

Prohlídku mého těla? Ale vlastně mi tahle divně strojená formulace ani moc nevadí. Odděluje tělo ode mě. Jedna věc je moje tělo, druhá věc jsem já. Dvě různé věci, z nichž tyhle fízlačky můžou prohledat jenom jednu.

Když chci stoupnout na váhu, Melanie mě zastaví.

„Mio, poprosila bych tě,“ říká mi, „aby ses k váze otočila zády a stoupla si na ni pozpátku.“

„Proč?“

„Některé z našich dívek trpí dysmorfofobickou poruchou nebo mají problémy s příjmem potravy, takže máme takové pravidlo, že studentkám nesdělujeme, kolik váží.“

„Já ale žádnou poruchu příjmu potravy nemám.“

„Drahoušku, to je standardní postup.“

Teď mě víc sere ten drahoušek. S povzdechem se otočím k váze zády, stoupnu na ni a počkám, až si Melanie moji váhu zaznamená. Pak mi změří krevní tlak, poslechne si srdce a všechno si to zapíše do notebooku.

„Teď tě poprosím, aby ses svlékla,“ říká Mary Pat, zatímco si z pytlíku na stole vytahuje dvě modré jednorázové zdravotnické rukavice.

„Počkat. Vy mě chcete prohledat nahou?“

„I tohle je při příjmu standardní postup.“

„No tak to ani hovno. Tak já standardní postup vynechám.“

Mary Pat se na mě usměje s tou svojí nevzrušenou středoamerickou efektivitou, kterou už jsem stihla začít nenávidět. „Mio, pokud odmítneš spolupracovat, budeme tě muset přidržet a sundat ti oblečení násilím. Opravdu bych ale byla velice ráda, kdyby na to nemuselo dojít, jestli je to aspoň trochu možné. Některým našim dívkám způsobuje tenhle druh fyzické interakce velice nepříjemné pocity nebo vzpomínky.“

Stojím uprostřed přesvětlené místnosti a dívám se na ty tři ženské. Vím, že jsem posledních pár let nebyla zrovna cudné děvče, ale přesto se před nimi strašně stydím. Většinou, když se před někým svlékám, tak se aspoň on svléká taky. A taky je obvykle tma.

„Tak si prosím to oblečení sundej a dej ho tady do přepravky. Bude to jen chvilinka.“

Zdravotnice Melanie se na mě usmívá a jemně na mě pokývne. Dee vyčkává a pozoruje mě. Všimnu si, jak silné má paže a jak jsou ty její krátké křivé hnáty statné. Ve tváři má lhostejný výraz, ale v očích má záblesk něčeho zlého – výzvu. Ona chce, abych se jim bránila. Chce se se mnou poprat, ukázat mi, že má navrch. Najednou mi dojde, že ji nenávidím. Je to dobrý pocit. Jedno z mých několika malých pravidel je, že pokud si v nějaké situaci připadáte zranitelní, nejlepší je vybrat si jednoho člověka, kterého budete nenávidět. Nenávist je jednoduchá emoce. Můžete se jí chytit, vyčistí vám hlavu, najde ve vás to zvíře, kterým ve skutečnosti jste, a připomene vám, že jako zvíře máte reálně jediný úkol, a sice přežít.

Zatímco si rozepínám džíny, měřím si Dee pohledem.

Pořád na sobě mám Xanderovu nejoblíbenější podprdu – tu černou průsvitnou krajkovou s ramínky, co se mi zařezávají do kůže. Koupil mi ji jako dárek, takže má úplně blbou velikost – nevěděl, že velikosti podprsenek se označují čísly, a ještě k tomu písmeny. Nosím ji jedině, když vím, že se s ním sejdu. Jak ji teď rozepínám a házím do přepravky, cítím i přes všechno to ponížení fyzickou úlevu, kterou pociťuje každá holka, která si po dlouhém dni sundá špatně padnoucí podprsenku. Doufám, že mi Alanna ve všem tom spěchu, aby se mě už už zbavila, aspoň sbalila nějakou pohodlnou sportovní braletku.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Víš, že jsem hrozná.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.