David Drábek

Ochechule

Vychází za podpory Ministerstva kultury ČR.

© Text David Drábek, 2021

© Cover Photos Patrik Borecký, 2021

© Graphic Design Zdeněk Trinkewitz, 2021

© Filip Tomáš — Akropolis, 2021

ISBN 978-80-7470-401-7

ISBN 978-80-7470-402-4 (MOBI)

ISBN 978-80-7470-403-1 (ePUB)

Obsah

1. Co znamenají střepy

2. O čtyři hodiny později

3. Štiplavý jas

4. Nevědiny

5. Gabriel vypráví

6. Noc tísnivá

7. Manželé Fenkovi

8. Manželé Fenkovi vyprávějí

9. Co se stalo v dalších dnech

10. Peří na páteři

11. Směr Rakšmí

12. Vyprávím o Týništi nad Orlicí, kde pod pláštíkem malátné nudy bublala roky hrůza

13. Stan a Olie

14. Slávkovo vyprávění s vynechaným tichem

15. Entertainer se spokojeně rozhlíží po stádečku

16. Hračky a hnůj

17. Rakšmí

18. Tři vůně

19. Drama

20. Nihilismus labutí

21. Střepy na perutích

22. Kafe

23. Vincent a klubíčka

24. Díra do světa

25. Splněný sen malého průvodce

26. Noční průpovídky o smrti a octomilkách

27. Nový den, nová těla

28. Ale byla to ona

29. Když se všichni seběhli

30. Metamorfujeme

31. Fauna a flóra

32. Googlujeme

33. Krev s deštěm

34. Lazaret (zírání do psích očí)

35. Děda Pepa a Eva B.

36. Povoz s kapalinou

37. Ona

38. Dálnice dlaní

39. Zápas

40. Tíha

41. Tři chlapi v dunách

42. Záda

43. Kopec

44. K oceánu

45. Maják

46. Ochechule

47. Alexandrův doslov

48. Poděkování

„Když už se mi zdálo, že se učím žít, učil jsem se umírat.“
Leonardo da Vinci

„Duše uvnitř mě je posledním cizím jazykem, který se učím.“

Jehuda Amichai

„Neplýtvejte smutkem.“

Justýna Drábková, 11 let

Co znamenají střepy

Střecha ateliéru v patře mého domu je prosklená. To sice vypadá romanticky, ale zachycuje se na ní svinčík a rozptyluje mě od práce. Když mi skrz ni nakukuje do notebooku Měsíc, skoro slyším, jak po každé dopsané stránce suše, ironicky zakašle. Proto se snažím psát dopoledne. Píšu totiž divadelní hry a udělal jsem si v branži obstojné jméno. Vysvětlujte to ovšem povýšenému kosmickému tělesu.

Na prosklenou střechu mi navíc sedají straky, sojky a nadržení holubi. Občas se tam vydrápe i můj kocour Myšihara a vysílá odtud vyčítavé pohledy jako z pořadu Pošta pro tebe. Znáte ten pořad? Kocour ho zná. Naučil se dokonce převalit bokem na ovladač tak, aby si pustil svoji sentimentální telenovelu. Jeho vkus je děsivý.

Toho letního podvečera lilo. Celý den provazce deště. Tlukot na střechu byl tak silný, že se mi začaly motat prsty na klávesnici.

Mořil jsem se s libretem muzikálu, co se odehrává v kosmu. Milostný trojúhelník astronautka + robot + mimozemšťan. Nemám čas se o tom moc rozepisovat, skladatel Král vydyndává scénář kvůli hudbě a v Divadle ABC už tisknou pozvánky na premiéru. To trochu přeháním, ale rozumíme si.

Takže když se mi začaly rozpíjet prsty na klávesnici a já jich napočítal dvacet devět, bylo třeba dát si pauzu.

Usnul jsem. Obrazovka zklamaně zhasla a lijavec venku dopoval trávník, skrápěl mé obrovité volvo, které dnes používají jen kuny, plácal po zadku větve stromů a lepil jim k sobě listí. I jinak nabubřelé květy pivoněk se pod náporem vody rozšouply a vyznaly lásku astrám. Ráno jim to bude trapné a budou vše jednoslabičně dementovat. Raněné astry schovají slzy za dešťové kapky a otočí se směrem k jalovcům.

Takže: leje, usnul jsem, déšť máčí krajinu a náhle se tudy mihne stín. Někdo proběhl zahradou a po bleskosvodu šplhá nahoru po zdi domu. A já klimbám nad notebookem a kdosi leze po prosklené střeše ateliéru. A ta vzápětí s křusnutím povolí a někdo jí proletí a žuchne na podlahu v dešti střepů kousek od psacího stolu.

To vás spolehlivě vzbudí. A ani opratě slin u své pusy si hned neuvědomíte, protože metr od vás se ze země zvedá ženská postava v negližé. Bledá a prokřehlá. Kupodivu na první pohled nikde nekrvácí. Ani na druhý. Odhrne zplihlé vlasy z obličeje a stojíte tváří v tvář…

To snad ne… Annie Lennox. Možná dvojnice, jen podobná, zrovna jste se probudili a čučíte na ni jako idiot, ale ona… je jí velmi podobná. Ne Annie z doby největší slávy Eurythmics, ne, ta dnešní, pomačkaná a zvrásněná věkem…

Promluvila česky, bez známky akcentu.

„Promiňte, že jsem k vám…“

„Vpadla.“

„Ano, omlouvám se za to okno… nahoře… Musím s vámi mluvit.“

„Dobře. Ano, jistě. Nedáte si čaj nebo —“

„Čaj, děkuji.“

„Poprosím Oxanu, aby nám ho uvařila. Ona by mi rvala konev z ruky, kdybych chtěl cokoliv sám… Pojďte za mnou.“

Scházeli jsme po schodech do přízemí a dole už samozřejmě hlídkovala Oxana.

Oxana je moje ukrajinská hospodyně. A na rovinu — poněkud neortodoxní hospodyně. Tvrdila mi, že je teta bratrů Kličkových, těch slavných boxerů.

„Já davála prvni fácky, áby učili,“ chlubila se často. A ranařkou zůstala přes svůj tetičkovský vzhled dodnes. Železná lady z Východu. Vyjma pár dnů, kdy se trápila Majdanem a hleděla dlouhé minuty do prázdného dřezu, byla Oxana vždy připravená mě bránit a krmit. Můj argument, že jsem o dvě hlavy vyšší a mám přes sto kilo, odmávla pokaždé jako „blbínu“.

Oslovil jsem ji přes známé po rozvodu, kdy se moje žena odstěhovala a moje šolichání úklidu začalo být trapně nápadné.

Po první obhlídce domu Oxana ztěžka usedla, sepjala ruce a povídá: „Ja névim u vás — uklídiť nébo vsjo zapáliť?“

Když Oxana seznala, že přivolaný instalatér odflákl práci v koupelně, řekla prostě: „Dělej dóbře, nebo zabiju!“ A on dělal dóbře.

Dovedete si představit, jakou grimasu měla Oxana na tváři, když jsem scházel po schodech ve společnosti polonahé ženy v košilce.

„Któ ona?“ Ta otázka se dala tušit. Přesto ze mě vyšel jen bezhlesý obláček oxidu uhličitého.

„Jsem Maerin. Víte, nejsem… kompletní. Musela jsem na zahradě ztratit…“

„Podívam!“ pronesla hromově Oxana a zmizela do deště. Vrátila se za dvě minuty a nesla cosi jako dvě husí křídla. Pocukávalo v nich a drobně jiskřilo.

„Štó to je?“

„Dovolíte?“ odvětila příchozí, vzala si od hospodyně oba předměty a naučeným pohybem si je přehodila dozadu přes ramena. Ale záměr se jí zřejmě nezdařil, neboť mi povídá: „Můžu vás poprosit? Zastrčte je těmi klouby dovnitř.“

Podala mi křídla a otočila se zády. Ve výši lopatek měla vyhloubené dva kruhovité otvory. Uvnitř jsem zahlédl jakési vlhké fialovozelené mázdry. Připomínaly otevřenou ránu a pamatuju se, že jakoby dýchaly.

Po přiblížení kloubů k otvorům se hmota uvnitř roztočila jako v malém mixéru. Ruce se mi třásly, ale zasunul jsem klouby dovnitř a v tu chvíli se křídla rozepjala a perutě se oslnivě zaleskly v elektrickém osvětlení.

„Ánděl,“ pronesla Oxana a já mohl mlčet.

Seděli jsme všichni tři u stolu v jídelně a dlouho mlčeli.

„Co vás přivádí?“ zeptal jsem se poté.

„Vy. Měl byste se přichystat na řadu nečekaných příhod. Uzavřít si tady všechny náležitosti a být připraven. Být připraven, to je vše.“

„Gámljet,“ zabodovala Oxana.

Maerin polštářky štíhlých prstů sebrala z kůže další střípek skla a položila ho na talířek s vylouhovanými čajovými sáčky.

„Počkejte, chcete říct, že… že to mám za pár?“ zeptal jsem se.

Drobně poposedla. „To takhle přesně nevím. Jsme hodně intuitivní bytosti.“

„Dívny.“

„Budu už muset vyrazit. Bohužel neovládám žádné kouzlo, co by spravilo rozbitou střechu…“

„Máme lídi, něboj.“

„Děkuji za čaj a ještě bych vám chtěla povědět, ať… nezoufáte. Nashledanou.“

Myšihara se odcházející návštěvě uhranutě lísal k nohám a bylo znát, že prvoplánová tělesnost garfieldovského savce Maerin zaskakuje.

„Myší, nech… paní.“

Ve dveřích se plaše pousmála a na moment ještě víc rozevřela nádherné oči jako z Avatara. Pak zmizela ve tmě.

V hlavě se mi otevřel katalog protichůdných pocitů a Oxanino „uklídim ten borděl“ jsem vnímal zdálky.

O čtyři hodiny později

Propadl jsem do trudnomyslné apatie. Co to jako mělo být? Namíchala mi Oxana omylem do boršče halucinogeny určené jejím nepřátelům?

Byl jsem připravený na to, že na mě jednou kocour promluví lidskou řečí. Ale tohle?

Natáhl jsem se v přízemí na zelený gauč a asi na chvíli usnul. Když jsem se probral uprostřed noci, Oxana už byla pryč a na mobilu mi můj workoholický parťák, hudebník Darek, sděloval, že mu v hlavě hraje už většina skladeb z našeho nového muzikálu — a jestli mi má tedy tu svoji hlavu poslat po kurýrovi.

Hemisférami se rozléhal zvuk, jako když doga žvýká petláhev. Postavil jsem si na kafe č. 35 a vyhlédl z okna na potemnělou zahradu. Déšť zeslábl ve vášni, ale neustal.

O půl třetí ráno jsem si nasadil crocsy, které mi tu zůstaly po zesnulém tatínkovi, a vyrazil bezcílně na mokrý trávník.

Pohlédl jsem vzhůru na prosklený ateliér. Zatímco jsem spal, Oxana duchapřítomně zakryla díru ve střeše jakýmsi vikslajvantem.

Zalovil jsem v kapse vesty pro dunhillky. A v tu chvíli jsem se propadl.

Propadl do vody.

To zahradní jezírko mi vždycky bylo hloubkou do pasu, ale ne dnes. Dnes jsem se vodními spoustami propadal metry a metry dolů, do hlubin. Instinktivně jsem zvedl ruce, jako bych se snad chtěl zachytit něčeho nahoře při neodvratném klesáním. Marně. Na moment jsem za bublinami chrlenými z vlastních úst zahlédl flegmatického koi kapra Kohaku, který mi v jezírku sloužil jako okrasný barevný kontrapunkt. Jeho oči neprojevovaly žádnou emoci, natož soucit. Jen čuměl.

Temnota a chlad vody sílily a já znehybněl… ale pak ve mně cosi vykřiklo, škubnul jsem sebou a rozhodl se po prvotním šoku vzdorovat. Dolní polovinou jsem se vyhoupl a začal mocně rukama rozrážet vodu nad sebou a vracet se směrem k hladině.

A dařilo se.

Ale ne nadlouho. Cítil jsem, že mi dochází kyslík, a voda se stále neprosvětlovala, stále se nade mnou nerozjasňovala jako důkaz blížící se záchrany. A já udělal přesně to, co se dělat nemá: hysterčit, ječet, kopat kolem sebe — a bylo zle. Všechen zadržený dech jsem vyčerpal, poulil oči a cítil, jak se mi do těla vhrnula trubicemi voda, jak jsem se dávil vodou, jak jsem se stával vodním pouzdrem a dusil se a tonul a přestával se bránit — a konec.

Tak před tímhle mě varoval tvor s křídly — Maerin. Že se utopím ve vlastním zahradním jezírku. Že se v něm rozmočím jak veka.

Obestoupila mě tma a vše utichlo. Stihl jsem si uvědomit, že tady to končí.

Štiplavý jas

Nevím, jak dlouho jsem spočíval v temnotě, ale náhle mě oslepila záře tak silná, že to až vypalovalo oči. Samé extrémy. Nic nového.

Ta záře vycházela ze slunce. Nebe bez mráčku, žár, horko. Zkusil jsem se pohnout, ale… nedokážu ten pocit popsat, protože jsem ho dosud nezažil. Nemohl jsem pohnout rameny nebo kolenem, protože jsem je necítil. Ale zcela bez vjemů jsem nebyl. Jako bych se svým úsilím přelil z místa na místo A zamlaskal u toho, čvachtnul.

Kdyby Oliver Hardy sednul do dortu a kdyby to byl zvukový film, a ne němá groteska — tak takový by to byl zvuk. To je ale moc kdyby. Promiňte, jsem rozrušený.

Slunce mi zaclonila tvář. Po prvotním úleku následoval údiv. Tu tvář znám. A vy taky. Pavla Tomicová je jednou z nejpopulárnějších hereček, mojí herečkou dvorní — a navíc jsme skvělí přátelé.

Usmál bych se, kdybych cítil úsměv — a Pavla promluvila.

Ale její tvář neměla známý hlas. Promluvila hlasem cizím.

„Aha, už je to vzhůru,“ řekla.

„Ahoj Pavlo,“ řekl jsem přeschlými rty, které jsem necítil jako rty, ale spíš jako dolík v krupičné kaši.

„A mluví to!“ zvolala Pavla.

„Jsem David, nepoznáváš mě?“

„Je to David! Má klučičí jméno.“

I když se považujete za inteligenta, jako první vás po téhle poznámce napadne, že se vám scvrknul nebo odumřel penis.

„Co blbneš — David Drábek přece.“

Tvář se zarazila, nějakou dobu nic neřekla a já měl divný pocit, že nakynu.

„To asi nevim,“ řekla.

„Topil jsem se na zahradě a tys mě zachránila? Pomůžeš mi zvednout se, prosím?“

„Hele, kámo, to fakt nevim jak.“

„Ochrnul jsem?!“

„To snad ani ne, ale…“

Poté tvář z mého dohledu zmizela a já slyšel jen jakési štrachání a tlukot předmětů o sebe.

„Hele, ty Davide, mrkej.“

A nastavila přede mne veliký střep pocházející ze zrcadla.

Nevím, co říct. Teda vím a napíšu to, ale prvotní šok byl děsivý. V zrcadle se neukázal člověk, natož já.

Ukázala se tam hmota.

Když napíšu blivajz, je to zbytečně pejorativní. Vypadal jsem líp. O něco málo.

Představte si želé posypané třpytkami. Lesklý pudink. Navíc pulzující jako bahno na Islandu nebo amarouny, co nenesou žádné antropoidní stopy.

Ano, ani oči. Ale v odrazu střepu jsem se viděl. A ležel jsem v jakémsi vozíku.

„Vozim tě po poušti,“ řekla Pavla nepavlím hlasem.

„Moment…“ řekl jsem pusou, kterou jsem taky v zrcadle nenašel… „Po jaký poušti?“

„To nemám tucha, jen poznám podle písku, že je to poušť, viď.“

„Kde to jsme?“

„To sou těžký votázky.“

„A ty jsi kdo?“

„Laděna. Laďka.“

„Ale máš tvář Pavly Tomicové!“

Viděl jsem, jak se podívala do obrazu na střepu.

„Neřekla bych.“

Potom se na drahnou dobu odmlčela a zmizela mi ze zorného úhlu.

Zíral jsem do vymetené oblohy a poslouchal povlovné přesypy pouštního písku. Což je bez očí a uší docela frajeřina, nemyslíte?

Laďkotomicka nikde, napjaté ticho jak ve zpovědnici, když hříšník hledá po kapsách papírový kapesník… a pak mi to s úlevou došlo — tohle je sen.

Uff, teda řeknu vám, měl jsem nahnáno. Ale už jsem si uvědomil, že sním, takže je probuzení na dohled.

Nebylo.

Žena se vrátila a podívala se na mě. Zkusil jsem se zavlnit na pozdrav.

„Nikde ani živáčka. Našla jsem nějakou trávu, nechutná tak zle. Chceš napít… polejt trochu vodou?“

„Ne, díky, před chvílí jsem spolykal kubík vody. Topil sem se, víš? Byl jsem spisovatel a režisér, víš? Možná jsi něco ode mě viděla.“

Chvíli mlčela, ale potom ji přemohl smích.

„Promiň, ale nikdy na mě nemluvila takhle srandovně bublanina.“

Chtěl jsem se urazit. Ale vzápětí mi došlo — co když jsem jídlo? Jsme v poušti, reinkarnoval jsem do nákypu a ta pavlopaní Laděna mě zdlábne!

Tak takhle se cítí potraviny? Omáčky a těstoviny a dorty mají duši? Mají city? Masox sní o lásce?

Pak je Kaufland koncentrák.

Viděl jsem mohutnou dlaň, kterak se ke mně blíží a zaječel jsem.

„Klid, jen tě přikreju hadrem, rejžo, začalo se z tebe trochu kouřit.“

Dál jsme pokračovali v tichu. Žena táhla vůz a já byl přikrytý jako mazanec na venkovském stole.

Několikrát jsem si zkusil navodit probuzení a buchnout sebou o stěnu vozu, abych se probral. Neúspěšně.

Zkoušel jsem paměť — PIN ke kreditce, kód k telefonu ani číslo účtu jsem nezapomněl.

A tehdy jsem to spatřil poprvé — pod okrajem přehozu se na moment objevilo oko. Tříbarevné, jakoby duhové oko lemované půvabnými zelenými řasami. Ozvalo se zamlaskání, přičemž jsem nevěděl, zda ho vydal ten tvor, nebo zda takhle reaguje na podněty kaše mého těla.

Oko zmizelo, když jsem se „nadechoval“ k výkřiku.

Ano, od první chvíle jsem nějak cítil, že žena, co mi připomíná Tomicovou, bude mojí ochránkyní. Na ženy totiž spoléhám odedávna.

Vyrůstal jsem mezi ženami. Maminka, babička, sestra, kamarádky ze sousedství na našem maloměstě. Kluci mě nudili. Ti starší mnou opovrhovali, neboť jsem se držel holek za sukně a prostíral s nimi oběd pro imaginární figurky v zahradním domku.

Mladšími kluky jsem pohrdal já. Honit v jednom kuse merunu a vyrážet skřeky v levelu australopitéků — děkuju pěkně.

Ve škole jsem měl jednoho stejně chatrného kamaráda. Spolu jsme útrpně absolvovali sport a „to, co přeci kluky baví“.

Já byl oplácaný, on neduživý a nahrbený.

Znáte takovou tu ponižující situaci, kdy si na školním hřišti kapitáni dvou fotbalových týmů vybírají hráče do svého týmu. A my zůstali se Slávkem úplně poslední. A kapitáni si nás nerozebrali. Jen mávli rukama, že my dva jsme jim jedno, ať si nás klidně oba vezme protivník jako bonus.

A my se pak se Slávkem po celý zápas pokoušeli dát vlastní gól. Pomstít se. Nikdy se nám to nepodařilo.

A při dálkových bězích, například na tři kilometry, jsme neběželi. Tu dálku jsme pojali jako pochoďák. Kolem nás se řítili mamrdíci nadopovaní vidinou, že je tělocvikářský šovinista s tepláky vyboulenými na místě pinďoura pochválí.

Brali nás o dva tři okruhy. A my kráčeli do cíle, všichni už byli ve škole v šatnách a bachař drtil znechuceně v zubech píšťalku a štítivě sledoval, jak se ploužíme. Nu a v cílové rovince jsem se najednou rozeběhl, nechal Slávu za sebou a neskončil poslední. V tom jsem byl trochu svině.

Ale Slávkovi to nevadilo. Myslím, že už tenkrát snil o tom, že sestrojí ohnivý stroj a pošle půlku našeho městečka pod fialky. Ale o tom později.

Zpět do pustiny. Moje kormidelnice si začala zpívat.

„Hej, co je to za písničku?“ zavolal jsem.

Objevil se nade mnou masivní obličej s malinkýma očima.

Vzpomněl jsem si, jak jsme s Pavlou Tomicovou zkoušeli v Divadle ABC Gogolova Revizora. A tahle mohutná paní, miláček publika a Antonie Nedošinská barevné doby, tam hrála Hejtmanku. A vysvětluje, že nemá velkou hlavu ani tělo, ale že má prostě malé rty. A že ty rty jsou malé, proto vypadá zbytek těla nadměrný.

Diváci to milovali.

A vzpomínám si, jak za mnou před zkouškou přišla asistentka a povídá: „Pavla Tomicová se omlouvá, že přijde na zkoušku později, protože doma vyvrátila dveře z pantů a musí počkat, až dorazí opravář.“

I když ta tvář nad mou rozblemcnutostí připomínala spíš Shreka, cítil jsem k ní sympatie jako k Pavle… a přestal se bát, že mě sežere.

A aby se vám to nepletlo — Pavla nebo Laděna, budu ji odteď nazývat Obra. Sedí to k ní a sedět bude. Můžeme to tak nechat? Obra.

„Co ses ptal?“

„Ptal jsem se, co je to za písničku.“

„Zpívám blbě.“

„To teda ne. Že to bylo z Největšího showmana?“

„No…“

„Že jo? Never Enough. Tu miluju! A je těžká. To jsi dobrá.“

„Ty si blbej.“

„Pojď mi to zopakovat do očí.“

Zasmála se.

„Zazpívej to znova, prosím. Nedělej zagorku, zazpívej.“

Chvilku nade mnou setrvala nehybná s našpulenou pusou.

„Tak jo, ale pudu kousek dál.“

„Dobře.“

Zmizela mi z dohledu.

A vysekla song takovým způsobem, že se mi kašovité srdce sevřelo.

Nevědiny

Vůbec nevím, co se stalo. Zda jsem uvězněný v halucinogenním surreálním snu, nebo zda… už jsem si nebyl jistý ničím. V akvaparku v Čestlicích je taková atrakce, že vás tobogán shodí do jakéhosi trychtýře, ve kterém sebou šmrdláte a kutálíte se a převracíte a spadnete do vody a netušíte, kterým směrem je hladina.

A občas se jim tam někdo utopí.

Připadám si podobně. Utopil jsem se? Spadnul jsem do mělkého jezírka a propadal se desítky metrů dolů… Co to jako má být?

Co když jsem ve skutečnosti pudink, kterému se zdál sen o tom, že je dramatik?

Pomalu padal soumrak. Vlahý větřík sem přivál vůni podobnou třezalce. Větřík zesílil, takže jsem lépe slyšel přesýpání písku.

Obra se mě zeptala: „Mám tě znova přikrejt? Aby na tebe v noci něco… aby tě to nevyzobalo třeba.“ A zasmála se svým chraptivým smíchem.

„Ne ne, chci pozorovat hvězdy. Dívala ses nahoru?“

„Já se hvězd bojím.“

„Cože? Ty se bojíš hvězd? Proč? Ve mně teda vzbuzujou mír a klid.“

„Vždycky jsem měla pocit, že mě sledujou. A že z nich jednou někdo přiletí a řekne mně: Si divná.“

„Vidělas ty zelený mužíčky? Hlava jak vodojem, pusa tak k vymačkání indulony na toust, nudlovitý údy — a budou ti říkat, že jsi divná?

„Však víš.“

„Nevím.“

„Už takhle jsem nudná a ve vesmíru… tuplem naprd.“

„Tak dost. Víš, co ti řeknu?“

„Co?“

„Ta tvoje píseň je to nejlepší, co mě po mým utopení potkalo.“

„Umíš to s holkama, viď?“

„Podívej se na mě… je pravda, že dřív jsem vypadal líp než jako pochcanej štrůdl. Ale i tehdy jsem spoléhal víc na audio než na video, víš?“

„Jako že bys svejma řečma vymámil z jalový krávy tele?“

„Nebo esemeskama, jo.“

Chrčivě se zachechtala.

„Čemu se směješ?“

„Představa, že bych přišla domů, ukázala jim umyvadlo, ve kterým bys byl, a řekla: Si ho vemu.“

„Moc vtipné, kočičko. Víš, že některá slova mohou i bolet?“

„Proto moc nemluvim.“

„Tys měla… nebo teda máš, já nevim… ženicha?“

Povzdechla asi a odfrkla.

„Ne. Nikdy. Ale chytila jsem kytku. Na svatbě. Já se moc chlapům nelíbím.“

„Ten pravej se někde už nemůže dočkat, až se objevíš.“

„Kecáš.“

„No možná kecám. Ještě jsem tě pořádně neviděl.“

„To buď rád. Něco se se mnou tady stalo a vypadám… tři dny jsem probrečela, než ses tady objevil…“

„No určitě vypadáš líp než já, zlato. Jak jsem se objevil?“

„Šla sem po písku a našla stopy a uviděla sysla, nebo co to bylo. A chtěla jsem ho chytit a sníst, protože tu není co jíst… a najednou se přede mnou objevil tenhle zmrzlinářskej vozík.“

„Jsem ve zmrzlinářským vozíku?! Proč?“

„Já nevim — máš rád sladký?“

„Moc.“

„Tak se nediv. Víš, co je hrozný?“

„Ne.“

„Bolí to?“

„Co?“

„No kus sem si tě nabrala a strčila do pusy…“

„Cože?“

„No a potom si promluvil a já to chtěla vyplivnout, ale místo toho jsem tě leknutím spolkla. Se moc omlouvám. Nebolí tě to?“

„Nic necítím, asi dobrý… hele, jak chutnám?“

„Dobře docela. Moc jsem si tě nevychutnala, ale tak jako… mandarinkový želé.“

„Nevím, co na to říct… sysel tak dobře šmakovat nebude.“

„Co tady budem jíst?“

„No a hlavně, kde je to tady?“

„Povídej mi něco o sobě.“

„Ne, o sobě mluvím furt někde. Ty pověz o sobě. Jak jsi chytila tu kytku.“

„Na svatbě ségry. Mám krásnou ségru. A tu kytku jsem sice chytla, ale jak jsem tlustá, tak jsem u toho loktem vyrazila zub naší mamce.“

„Mamka chtěla chytit kytku?“

„Jo, ona se nikdy nevdala. Vyrazila jsem jí dvojku nahoře. Tady napravo. Nechtěla se pak ani fotit.“

„Máte se ségrou hezkej vztah?“

„Docela jo. Ale, víš… štve mě, že se na mě od určitý doby neumí dívat jako dřív. Kouká na mě jak na chudáka. To nesnáším.“

„Nejsi chudák.“

„Jak víš? Jsem obluda. Hrozně jsem narostla. Do všech stran. A to jsem moc nežrala, cvičila, hrála jsem s klukama ragby, protože na gymnastice ze mě měli čurinu… umim se prát, ale chtěla bych prince. Furt. V tom se my holky neměníme. I když nemáme šanci. Opovaž se říkat, že princ čeká. Nečeká. Hele na nebe!“

Po obloze se pohybovaly jakousi difúzí barevné obrazce. Jako když jsme ve školce brčkem rozfoukávali po archu papíru barevné tuše.

Připomínalo to polární záři, ale polární záři s ADHD.

Noc naproti tomu byla zcela klidná, rušená jen Obřiným pochrupováním. Já neusnul. Vracely se mi ve vlnách, v rytmu hřejivého příboje vzpomínky z mého života.

Deštivé odpoledne v Budislavi na chalupě. Maminka si pod stájí čte knížku, se sestrou kreslíme… já hejno kachen pižmových… a bratr nakládá pod okapní svod ze střechy pyramidu hraček a kyblíků a sklenic, do nichž odchytává chlístající dešťovou vodu… Poté noc tamtéž, když bouřku doprovázejí silné hromy, rezonující mezi pískovcovými skalisky, my zalezlí ve strachu pod postelemi a v duchnách… a babička povídá: „Pán Bůh hraje kuželky.“

Celý život jsem v hrách a esejích orodoval, abychom si během dne našli chvilku na tohle zastavení, jak ho je v nervním těkání všednodne málo, jak nejsme ukotvení, jak povrchně povláváme… a sám jsem se zastavil až dnes, kdy je ze mě galaktická zmrzlina.

Ráno Obra nadzdvihla moji ochrannou plenu. Je to stejný efekt jako s peřinou proti všemožným nočním zrůdám a přízrakům. Užuž na vás vztahují pařáty a napřahují kudly a sekáčky na led, ale vy šups — zmizíte pod peřinou a nemůžou na vás.

Je v tom nějaký úradek se zločinci a monstry — peřina je neviditelný plášť v Arabele nebo v Harrym Potterovi. Ani zombie vám neodkryje peřinu.

Obra ale ráno plenu odhrnula a při pohledu na mě natáčela hlavu v naivní snaze zjistit, zda už se moje bublaninovitost změnila.

„Furt jak nepečenej dort,“ zahuhňala. „Ty nemáš hlad?“

„Nemám, je to divný.“

„To já takovej, že mám sto chutí —“

„Nepřeju si, abys to dořekla!“

Chraplavě se zasmála. „Dneska nebude takovej pařák, podívej na ty mraky.“

Vzduch byl opravdu o poznání vlhčí a snesitelnější. Obře groteskně kručelo v žaludku, což doprovázela dojemným: „Fakof už ale! Šatap už, jó?“

Když české selky proloží svoje nadávky angličtinou s horňáckým nebo valašským akcentem, je to nádhera.

A cesta poměrně rychle ubíhala. Až tedy na to, že jsme nevěděli, kde jsme a kam jdeme.

Asi za hodinu jsme zastavili a Obra donesla do mého zorného úhlu plod. Vypadal jako granátové jablko.

„Sežeru ho, ať je to, co je to.“

A už by to udělala, ale objevil se Gabriel.

„Nejezte to!“ zavolal mužský hlas. A Obra sklapla rozevřenou papulu.

„Kdo je to?!“ zvolal jsem a šla ze mě asi hrůza jako z rohožky s nápisem Oh no, not you again!.

Slyším Obru, jak povídá: „Ty seš kdo? Ukaž mi ruce!“

„Jmenuju se Gabriel.“

„Co tu chceš?“

„Nemám tušení,“ odpověděl. „Ale tenhle plod jsem taky zkoušel sníst, ale je kyselej a plnej zubů.“

„Zubů?“

„Zubů. Zkus to rozříznout.“

Obra se o to zřejmě pokusila, protože se všude rozlil otřesný smrad.

„Fakt jsou v tom zuby. A jako takový hleníky. A smrdí to jak psí kunda!“

Tomu přirovnání jsem se musel zasmát.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ochechule.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.