Deník farářky

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.mf.cz

www.albatrosmedia.cz

Martina Viktorie Kopecká

Deník farářky – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Kdyby Bůh neměl smysl pro humor, nestvořil by paní farářku Martinu Viktorii. A my bychom se nikdy nedozvěděli, co nosí v zimě pod talárem, jaký poklad lze najít pod dlaždicemi v koupelně, co se pije na after-pope party, co mají společného vlci se ženami a spoustu dalších zajímavostí. Otevřete si dobré víno i srdce a pusťte se do čtení.

- Petr Stančík, spisovatel

Prolog

Farář většinou káže o tom, co ho zajímá a taky trápí. Jenže mluvit o laku na nehty a třeba o demilitarizované zóně mezi Koreami na kazatelně dost dobře nejde. A tak vznikl blog Deník farářky. Abych se vypsala z toho, co mi jde hlavou. Ať už je to teologie anebo něco zcela jiného.

Když jsem byla dítě, toužila jsem po dobrodružství, ale styděla jsem si o něj říct. Předloni jsem oslavila Kristova léta a život farářky mi přinesl mnohem víc než jen dobrodružství. Plavba v lodi života mě naučila krok za krokem, anebo spíš vlnu za vlnou v modlitbě prosit i děkovat a hledat odpovědi. V kostele i mimo něj.

Služba farářky mě přivedla k lidem a jejich příběhům. Vyslechla jsem stovky vyprávění o tom, co je to láska, důvěra, bolest, touha, život. A někdy jsem ve stejné době prožívala svoje životní epizody, docela podobné těm, které mi lidé svěřovali. Za každého počasí, ve zdraví i v nemoci, v radosti i smutku jsem sloužila svátosti manželství anebo pohřbívala milované osoby, dotýkala jsem se posvátných míst lidského bytí. A připadala jsem si nesmírně obdarovaná tím, že je mi to dovoleno.

A od těch všech vznešených a krásných duchovních sfér jsem utíkala domů vařit a žehlit, učit se na zkoušky a cestou kupovat půlku chleba a přitom snít – o lásce, o naději, o smyslu naší existence. I faráři prožívají bezesné noci, i faráři chybují a nevědí v životě kudy kam. Hodiny a hodiny jsem seděla v tichu modlitby a ptala se, jestli je tohle to, co ode mě Bůh žádá. Mlčel. A já jsem si uvědomila, že největším úkolem je stávat se sama sebou, být odpovědná za všechno, co dělám, usilovat o dobro, o každý jeden poctivě prožitý den. Nezavírat se na faře s knihami, ale jít do světa, setkávat se s lidmi, smát se i plakat, tančit i špitat v úctě k zázrakům, které se okolo nás dějí.

Knižní vydání blogu Deník farářky přináší kapitoly mého života, které se odehrály během tří let. Jsou poskládány okolo dějové linky církevního roku, který nezačíná 1. lednem, ale časem adventu, dobou čekání a přicházení. V knize najdete mé úvahy, vyprávění o cestách, zážitcích, které snad vymyslí jedině Bůh, o setkáních, která se mě dotkla, ale jsou tu i kázání a praktické poznatky ze života ženy – kněze, biblické citáty a fotky. Píšu také o papeži Františkovi, kterého jsem potkala několikrát v rámci posledních dvou let, ale abych se držela schématu církevního roku, vyprávím epizody s ním na přeskáčku. Najdete tu taky pár novinových článků a odkazy na mé povídání, které je dostupné online.

V době dokončování rukopisu knihy přišla doba pandemie onemocnění covid-19. Tento dar nedar zastavil můj život, a to skoro doslova. Na kostel jsem nalepila ceduli zavřeno a v domácí izolaci jsem měla šanci dočíst knihy, které se mi v knihovně nahromadily. A víc než kdy dřív jsem si v tom prostoru, hlubokém tichu jarní oblohy plné něžných světel hvězd, uvědomila, že Bůh je. Je. A má s námi plán.

1. kapitola
Advent

První adventní neděle, 2. prosince

Adventem všechno začíná, celý příběh křesťanství se nám odehraje před očima zase a znova, protančí celým rokem našeho života. Tahle velká romantika začíná na mé faře snášením vánočního stromečku po schodišti se zatáčkou. Strom má necelého půldruhého metru, jenže to já taky. Moje sebevědomí se kostelních věží dotýká a rozhodně s tím nechci od nikoho pomoct! A tak začíná souboj na život a na smrt. Moderní verze Hemingwayova Starce a moře by se klidně mohla jmenovat Farářka a stromek.

Každé moje kázání v těchto čtyřech týdnech končí větou „Advent znamená věřit ve Světlo, i když nás zatím ještě obklopuje tma“. Latinské adventus znamená příchod. Je to začátek církevního liturgického roku, tedy takový křesťanský první leden. Je to doba, kdy čekáme na narození Spasitele, duchovně se obnovujeme a chystáme na Vánoce. A optimálně v rozjímavé náladě vykonáme alespoň trochu (dobrovolné!) dobročinnosti.

Pro ryze prakticky založené: V západní tradici je advent také dobou zklidnění. Odpovídalo to životnímu stylu našich předků, jejichž přirozeným rytmem byla intenzivní práce v době od jara do podzimu, kdy bylo nutné zvládnout veškeré zemědělské práce. Odpočívalo se v zimě, na řadě byly domácí práce jako draní peří, šití, pletení, předení…

Pondělí, 3. prosince

To nám to pěkně začíná. S velkou elegancí jsem dneska dopoledne zapalovala krbovou sirkou františka, toho vonného, ne živého. Hořelo vše okolo, jen františek ne. Dobrá, řekla jsem si, chce to grif, přesvědčivý výraz znalce a trpělivost. Až pach uzeného palce mě přiměl změnit techniku a přehodnotit cíle. Pak františek začoudil, blafl jedna radost, radostí mi zahořel kousek obočí, vyletělo pár jisker a dým se vesele valí bytem, až mám obavu, zdali nevyženu sousedy na patře. Ale co. Tohle je advent až pod nos.

Mikulášská, středa, 5. prosince

Když přežiju mikulášské odpoledne pro sto dětí, potom už zvládnu všechno na světě. Letos tu máme novinku. Nehraju si na Jitku Molavcovou, která provází slovem, ale před týdnem přišel poštou do farní kanceláře balíček se sametovou bílou róbou s křídly. Kostým anděla. Toužila jsem po svatozáři, ale byla už vyprodaná. Výborně, to mi teda řekněte, kdo si takové doplňky kupuje?! Volíme náhradní řešení, kostelník mi bez mrknutí oka zkušeně obalí hlavu řetězem LED světýlek, baterky mám zaháknuté za podprsenkou a modlím se, abych nezačala blikat, nebo dokonce hořet. Moje potupa je dokonána. Dětem se to líbilo, dostaly nadílku a odběhly zase zpátky domů. A já i Mikuláš (náš varhaník a pedagog na teologické fakultě) jsme s chutí ukousli hlavu čokoládovým figurkám.

Mimochodem, co víte o svatém Mikuláši? Je to jeden z nejoblíbenějších světců a jeho život je naplněn drsnými příběhy, které se skoro vůbec pro děti nehodí. Je to moje každoroční dilema, jak vyprávět příběh tří dcer, které se narodily do rodiny, jež zchudla a chystala se je prodat do nevěstince, protože na jejich věno nezbyly v rodinné pokladně peníze. Biskup z Myry Mikuláš se o tom dozvěděl a v noci hodil potají do pokoje každé dívce zlaté jablko, za které se potom pořídila výbava, ony se tak mohly vdát. Variantou příběhu je vhazování zlata do punčochy, která se sušila na šňůře před domem, kde dívky bydlely. Proto se rozšířila nadílka v punčochách, které jsou zavěšené na krbových římsách nejen v Americe. Tam je potichoučku plní Santa Claus. Jo, přesně tak, ten z reklamy na limonádu. Santa znamená svatý, a „Claus“ je zkrácená varianta jména Nicholas. Ale zpátky k tomu, jaký sympaťák ten původní biskup Mikuláš byl. Nepotřeboval písemná poděkování, nechtěl být za svou štědrost poplácáván po zádech. Měl v sobě štědrost, pokoru a touhu upřímně pomáhat člověku v nouzi. Vzpomeňte si na to, až budete příště chystat čokoládovou nadílku pro někoho, koho máte rádi. Atributem svatého Mikuláše není jeho „čepice“ zvaná mitra a biskupská berla, ale právě tři jablka, symbol daru, který dívkám změnil život. Svatý Mikuláš je patronem dětí, námořníků, obchodníků, lukostřelců, lékárníků, právníků, studentů a taky vězňů.

Sobota, 8. prosince

Už několik dní všude přemoudřele vyprávím, jak je nutné advent strávit důkladnou duchovní přípravou a rozjímáním. A pak sama sebe přistihnu, jak s pěti taškami v rukách a jednou v zubech běžím po Václaváku, abych ještě koupila tamto a ono. Kovářova kobyla sice někdy chodí bosa (po Václaváku spíš ne), ale nejsou to jen hloupé výmluvy? Chci říct, že tomu honu a shonu, který se tak snadno kritizuje, dobře rozumím a ani mně se nevyhýbá.

Chci stihnout všechno, a všechno výborně. Sice už nemám ambici, že budu mít sedm druhů (cukroví), ale místo smysluplné inventury svého bytí provádím něco zcela kontraproduktivního, ženu se a nestíhám. To je vlastně docela logické. Člověk ve spěchu nemůže, a snad ani nechce stíhat. Prostě nechce. Smyslem a motorem uspěchaného je právě ten spěch.

Ale že se nic nedá šmahem odbýt a že i zdánlivě pitomá spontánní rozhodnutí a měkkosrdcatost se mohou v praxi dobře osvědčit, mi dokázala hezká epizoda s Pecha Kucha Night.

Bylo to tak: Ve čtvrtek v 17:58 volá neznámé číslo, nic neobvyklého, stojím s rukama rudýma nad oloupanou řepou, kterou se chystám nemilosrdně upéct. „Přijela byste na Pecha Kucha Night?“

„Jasně!“

Nevím kdy, kde, kam ani jak. Koukám tedy do diáře a vidím, že se mi cesta do Žďáru nad Sázavou v sobotu večer, po celém dni ve službě v kostele, ani trochu nehodí. Přesto to slíbím. A co slíbím, dodržím. Střih.

Sedím ve vlaku, který má k Orient Expressu fakt hodně daleko, jsem nevrlá (velmi slabé slovo), drzá na průvodčího (promiňte, prosím), leze mi na nervy sníh za okny (přitom tak nádherné to bylo, peróny s neporušenou lehkou bílou peřinkou!), piju Redbull Tropical (zdravá strava, hm) a ve zpocené ruce žmoulám papír s dvaceti větami, které jsem si připravila na poslední chvíli – v noci. Dvacet vteřin na každý z dvaceti obrázků, to je koncept Pecha Kucha.

Sama se sebou nemůžu vydržet, jsem na sebe naštvaná, co jsem to zase slíbila a že už v tom opět jedu. Ale stala se mi horší věc. Jsem protivná, protože mám obavu. Obavu z toho, že zklamu. Mám strach z vlastní nedostačivosti. Přeci jen Pecha Kucha není žádné kázání, což je formát, ve kterém jsem doma.

Kdesi cestou napříč tmou vyhlížím z okna, kterou díru právě míjíme, a aspoň trochu se mi vyjasní. Moje trapné „fixní“ nastavení mysli se ozvalo: Nechci to zkusit. Nebudu se učit. Já sama. Natruc to neudělám. Nechte mě na pokoji.

A tak se sama vedu pomyslně za ruku a plánuju krok za krokem. Dojdeš tam. Sundáš si bundu. Zkusíš se napít. Budeš se aspoň trochu usmívat. Dáš si šanci to zvládnout. Nejde o život. Nejsi Leoš Mareš a nikdo to ani neočekává. Nemusíš být dokonalá. Je v pořádku mít obavu, ale není v pořádku to vzdát.

Vezmu to zkrátka. Nic lepšího jsem za poslední dobu nezažila. Všech sedm přednášejících bylo tak bezva, že jsem vlastně jen seděla celá blažená v druhé řadě, usmívala se, smála, někdy i chechtala. Žádné dokonalé prezentace, žádná paralýza bezchybností. Přístup úžasného organizačního týmu, publika a nálada celé události, to všechno způsobilo, že jsem dostala hodně pěknou lekci. Děkuju. I za afterparty, díky které jsem mohla ráno v docela svěží náladě rovnou jen přesednout v 5:16 do vlaku, koukat z okna na východ slunce, počítat srnky a nic neřešit. Vlak přijel včas, bohoslužba další adventní neděle se konala a byla skvělá, uvolněná, naplňující.

Moje Pecha Kucha na téma Pozor, křehké

Dobrý večer, ahoj, jmenuju se Martina Viktorie a velkou část mého života to nevypadalo, že zrovna já bych měla aspirovat na službu v církvi. Ale ukázalo se, že Bůh má opravdu smysl pro humor.

Osmým rokem jsem ve službě, teď už jako vysvěcená farářka Církve československé husitské. A jestli je něco křehké, tak je to důvěra, víra, že nás něco přesahuje.

Zjistila jsem, metodou pokus – omyl, že největší překážkou na cestě za štěstím jsme si v životě my sami. A jednoho dne jsem si řekla, že chci jít za hlasem svého srdce.

Studium teologie byla vlastně velká náhoda, protože mě přijali bez přijímaček a já znala tak možná Adama a Evu. A byla to trefa, zamilovala jsem se do nově objeveného světa.

Mělo to taky svoje úskalí. Církev jsem vnímala spíš jako překážku na cestě k Bohu. Jenže odříkaného největší krajíc. Moje křehoučká víra se stala červenou linkou, která mě provázela životem, vyvíjela se a rostla a někdy se propadala pěkně hluboko. Uvědomila jsem si, že to není betonový chodník, ale křehký živý organismus, který se chvěje, ale i tak je pevnou oporou.

Celý život jsem bojovala s tím, že holky něco nesmí. V Církvi československé husitské světí ženy už víc než 70 let. Tady holky smí ledacos. A tak jsem do toho šla.

Před pěti lety jsem byla zvolena do ústředního výkonného výboru Světové rady církví, organizace, která se raduje z rozdílů mezi církvemi, ale taky je schopna rozdat rýče a motivovat miliony lidí, třeba aby spolu zasadili strom.

Věřím, že na světě a v životě máme každý svůj úkol. Když posloucháme svůj vnitřní hlas, jdeme svou cestou a nebojíme se dělat něco jinak – Bůh nebo celý vesmír, chcete-li, nám pomůže to dokázat.

V křesťanství se hodně mluví o pomoci druhým. V tom je naše síla. Ale pokud sami budeme nešťastní, nikomu tím nepomůžeme. Naše tělo je chrám, ve kterém chce přebývat Duch.

Jako farář mám možnost zažít s lidmi ty nejšťastnější i nejsmutnější chvíle v jejich životě. Bez víry bych to nezvládla. Potřebuju vědět, že všechno, co se v životě děje, dává dřív nebo později smysl.

Církev nemá patent na rozum a našeho šéfa nikdo nikdy neviděl. A víra má své nahoru a dolů. Ale tenhle pohyb znamená, že je živá. To, co je živé, doopravdické, musí být křehké.

Myslím, že jsem byla první farářka v Cosmopolitanu. Mluvila jsem mimo jiné o důvěře. Přestala jsem všechno strašně moc plánovat a věci se najednou začaly dít.

Papež František je velkou inspirací. Za pár měsíců se setkáme, strávíme „spolu“ měsíc ve Vatikánu, ale v této chvíli o tom ještě nemám ani tušení…

„Držím vám palce,“ řekl mi tenkrát, když jsme se poprvé setkali.

Bůh nám každému dává pomyslnou medaili, když vytrváme a snažíme se dál. Ježíš byl Bůh a byl i člověk a taky to byl rebel, co se nebál a šel do všeho naplno. A taky věděl, kdy se stáhnout a v klidu rozjímat.

Být ženou je i dneska docela výzva. Ale nesetkávají se hory s horami, ale lidé s lidmi. Poslechněte si názor člověka, který je úplně jiný než vy, může vám to otevřít oči i nové možnosti.

Papež František je sice zástupce Krista na zemi, ale hlavně je to člověk. Nebojí se dotknout druhých a mluvit s nimi jako s rovnými.

Jít svou cestou neznamená drápat se pořád výš a výš. To nejcennější máme na dosah ruky – naše srdce, které si ví rady, pokud ho budeme poslouchat. Žalm 37 říká: „Hledej blaho v Hospodinu, dá ti vše, oč žádá tvé srdce. Svou cestu svěř Hospodinu, doufej v něho, on sám bude jednat.“

Tohle je modlitba Bernarda z Clairvaux, kterou si obvykle v době adventu vystavím na svůj pracovní stůl ve farním úřadě, abych si ji mohla často připomínat.

Úterý, 11. prosince

14:02 „Vole, já už tady čekám přes dva tisíce let,“ praví kdosi komusi ve frontě na poště. Zpozorním, zdali to není Pán. Není to Pán. Teda asi. Pokorně mačkám tlačítko Dopisy – odeslání nad 5 ks. Obsloužena budu u přepážky 1 – 5. Jednou. Až přijde čas. Co je pět minut oproti věčnosti. Trpělivost, mé dítě, zní mi v hlavě.

14:38 Tak šel čas…

14:42 Dost možná se tu dočkám i posledního soudu.

Nebyl by v Post Shopu k mání bajonet? Třeba bych se s ním k přepážce probojovala rychleji. Ale mají jen ohebné pravítko. Tichounce se stydím.

14:43 Hrdinkou dne se stává počťačka (tak to říkala naše babička) na přepážce 3, která nesvačí, neodchází a odbavuje zodpovědně další a další. Podle jakých kritérií ten poslední soud proběhne?

14:44 Bude se zohledňovat má touha sebou mrsknout přímo tady na zem a řvát, že chci jen poslat ta vá-noč-ní-přá-ní-čka? Odešle se s těmi přáníčky (to je teda slovo) i negativní energie, která mnou zmítá? Je víra nad skutky? Věřím v Boha jednoho… Ale věřím taky, že jednou budu obsloužena a dostanu vysněná razítka? Nebo snad pochybuju?! Trnu zranitelná nad propastí nedůvěry a přeju si, aby tudy projížděl alespoň vozík s nekvalitní kávou a sušenkami. To mám z těch vlaků!

14:47 Baba z trojky mizí! Adieu! Pardon, rozuměj: Dosud statečná paní pošťačka z přepážky číslo 3 jde domů/na přestávku/na cigaretu/na panáka. Prostě pryč.

14:48 Ach, dítě, tvá nedůvěra zhoubou jest. Marš! A čti si v Jóbovi. Kapitola druhá, verš osmý: „Jób vzal střep, aby se mohl škrábat, a posadil se do popela.“

14:50 „Vole, na Palmovce, v tý zastavárně… Hele, jsme na řadě.“

14:51 Čumím jak Aštar Šeran, kterému předčasně odlétla flotila. Smířila jsem se s údělem, rozlilo se ve mně něžné a objímající teplo. Rány přestávají krvácet, má válečnická mysl utichá. Dopisy letí.

Advent je nepochybně časem radostného očekávání, na poště mimo jiné. Pro mě je letos zástupem zkoušek, ve kterých více či méně (ne)obstojím. A dobře mi tak! Advent je mi řadou úkolů, se kterými si podávám ruce. K těm rukám se s úctou skláním a učím se. Chtě nechtě. Jsem sama sobě matkou pozorující láskyplně své nezbedné dítě, které udělá, co cítí, po čem touží, jde, kam ho hlas volá. Přestávám se za své vnitřní dítě stydět, nechávám ho dýchat.

Snad jako by mi rostla křídla? Ale křídla, která oplývají funkcí, nemohou být ani moc velká, ani moc malá. Advent je mi formou, do které se chci vejít. Advent je mi bezpečnou ohrádkou, ve které se mohu rozeznít. Advent je mi připomenutím. Žít, milovat, ctít, radovat se, přiznávat, odpouštět, přijímat, odmítat. Posílat vánoční přání.

Středa, 12. prosince, pozvání do Všechnopárty!

Jsem na výcviku v Hejnicích. Tedy, neryju kulometem do písku plazíc se pod ostnatým drátem, je to výcvik psychoterapeutický. Snídám, poslouchám, mluvím, poslouchám, mluvím, poslouchám, obědvám, mluvím, poslouchám, zvoní telefon, zvou mě do Všechnopárty[1], mluvím, poslouchám, mluvím, večeřím, mluvím, poslouchám. Není snad většího kontrastu než že si v klášterním prostředí, které zve k tichu a střídmosti, domlouvám vystoupení v talk show. Těším se na to a zároveň váhám. Myslím, že právě tenhle pořad přispěl k tomu, že do sebe někdy lidi v tramvaji šťouchají a říkají si nenápadně: „Hele, farářka!“.

1 Záznam je ke zhlédnutí na: www.ceskatelevize.cz/ivysilani/10090925908-vsechnoparty/219544161600040/obsah/739018-martina-viktorie-kopecka

Pátek, 14. prosince

Je na mě spolehnutí. Myslím, že tím lezu řadě lidí na nervy. Chodím všude hodně brzy. Což u ostatních vážně nesnáším. Buď mě vydírá pocit, že na mě někde neboze čekají, mrznou anebo je pálí slunce, popřípadě mě připraví o pocit pauzy, kterou bych mezi schůzkami stejně neměla, protože nejsem schopná skončit včas. Tak si i dnes samozřejmě příliš brzy vykračuji Malou Stranou, kochám se. Slíbila jsem požehnání v půjčeném kostele. Okolo půl se začnu podivovat, kde je ta nevěsta?! Kde jsou všichni? Je advent, rozjímám, šmejdím mezi lavicemi. V 9:38 mi to nedá, kouknu se do diáře. Jsem v jiném kostele.

Vyletím jako jezevec Chrujda, který v raketě dobývá vesmír, a cpu se do taxíku, který je naštěstí přistaven přesně na místě, kde ho potřebuju.

„Rychle! Do svatého Martina!“ Decentní pan taxikář si pomalu sundá čtecí brýle a prohlíží si mě. Funím, tašky na ramenou, tik v oku. Nečuč a jeď! nabádám ho v duchu. Rozvážně rozhoupe koráb a ujišťuje se, že ví kudy. Překvapí mě jeho dobrá znalost církevních staveb. Dojde mi, že v kostele už se nestihnu převléct do taláru, musím to udělat teď. Nadechnu se a jdu na to. Servu ze sebe kabát a v zrcátku se střetnu s překvapeným pohledem. No co, dělám si pohodlí. Chvíli čekám.

Jenže já potřebuju v převlékání pokračovat. Svetr nejde dolů. Jsem zpocená. Pan řidič hledí do zrcátka, zpět na silnici, zrcátko, silnice. Z tašky vytahuju talár a štolu, chrastím zlatým kalichem a patenou. Málem mu vypadnou oči. Nechápe. Vysvětluju. Nevěří. Bojí se?! Ne, tou štolou tě vážně neuškrtím. A tak přidávám konejšivou teologickou rozpravu, která ho asi uklidní, že snad nejsem vražedkyně převlečená za farářku.

Na mostě je zácpa, jak jinak. Vychladnu, píšu smsku, že už jsem „skoro v ulici“. No, skoro. Štědře platím, pan řidič se culí, má mě z krku. Stihli jsme to.

V tom správném kostele mě vítají s úsměvem: „Právě včas! Paní farářko! Právě včas!“

Všichni se shodli na tom, že nejlepším kosmonautem bude jezevec. Kapr Karel mu půjčil svou rybí duši místo skafandru a jeho milá lasička Anička mu na cestu upekla žabí buchty. Chrujda se rozloučil a vlezl do kabiny. Zvířátka pak spojenými silami natáhla gumu a vystřelila raketu k nebi. (Jezevec Chrujda dobývá vesmír, Petr Stančík)

TEDx Woman Prague

Snad na žádnou letošní akci jsem se tolik nepřipravovala. Dokonce pro nás organizátoři v minulých dnech připravili školení o improvizaci, ze kterého jsem byla nervózní už týden předem. Rozumím tomu, že bych si měla svoje desetiminutové povídání sepsat, nacvičit z části zpaměti a pak hezky odprezentovat. Ale mně to v hlavě nějak nejde, tak si najímám na nácvik ještě externí koučku. Je milá a laskavá, jenže já se před ní stydím říct, že si připadám nemožná. Poslechnu si její rady, ale jinak dělám Hujera. Nejvíc času nakonec věnuju výběru šatů a bot. Já vím, nezodpovědné. Ale potřebuju si počkat, co mi přijde na mysl, až vylezu před lidi.

„Hlavně sledujte časomíru, ale nemluvte o ní, nepřetahujte, jste všechny báječné, jdeme na to.“

Jsem první na řadě. Do poslední chvíle nevím, o čem ten můj talk vlastně bude. Nejsem na sebe moc pyšná, a kdybych tohle měla zažívat před každým kázáním, tak mám brzy poličku s knihami v pokojíčku v areálu Bohnic. Nechávám se vést přítomným okamžikem a doufám, že mi to aspoň sluší. Rozhodnu se podívat na časomíru, abych věděla, kolik času ještě mám. Jenže časomíra zčernala, neukazuje vůbec nic a mě polije studený pot. Nemám tušení, jestli mluvím tři minuty, nebo už mi dochází čas. Jsem v úzkých. Potřebuju nějak dát najevo, že vůbec netuším, jak dlouho bych ještě měla mluvit, a doufám, že mi to někdo z pořadatelů naznačí. Nenaznačí. Zajímavá zkušenost. Ale zvládla jsem to. Na YouTube[2] moje vystoupení dostane titulek Netlač řeku. A vlastně to dobře sedí. Přesně tohle jsem chtěla tím vším říct.

2 Záznam k dispozici zde: www.youtube.com/watch?v=yq4wxIfyRt0

Tak dobře jsem ovládla techniku „pošli přání do vesmíru a všechno se ti splní“, že jsem si pak s tou naplněnou realitou nevěděla rady. Ano, dostala jsem to, co jsem chtěla, ale pořád jsem nebyla šťastná. Pořád jsem to nějak nebyla já, nepoznávala jsem se, neustále jsem se obávala, že nevyhovuju a že se musím víc snažit. Neměla jsem žádnou hranici a neznala jsem odpověď „ne“. Všechno se začalo hroutit, vztahy i zdraví, práce mě nebavila a všechny peníze jsem hned utratila. Ale z věcí jsem nakonec neměla radost. Z pasti jsem částečně utekla ve chvíli, kdy jsem začala pracovat na tzv. home office. Získala jsem volný čas a obcházela jsem kamarádky a biografy. Časem jsem si uvědomila, že chci udělat určitý vývojový krok a začala jsem studovat teologii, kam mě přijali bez přijímaček a bez jakýchkoliv vědomostí. To jsem pečlivě tutlala a po nocích jsem se učila. Církevní dějiny, systematickou teologii, latinu, hebrejštinu, řečtinu, filosofii, liturgický zpěv a další předměty.

Všechno má určenou chvíli a veškeré dění pod nebem svůj čas: Je čas rození i čas umírání, čas sázet i čas trhat; je čas zabíjet i čas léčit, čas bořit i čas budovat; je čas plakat i čas smát se, čas truchlit i čas poskakovat; je čas kameny rozhazovat i čas kameny sbírat, čas objímat i čas objímání zanechat; je čas hledat i čas ztrácet, čas opatrovat i čas odhazovat; je čas roztrhávat i čas sešívat, čas mlčet i čas mluvit; je čas milovat i čas nenávidět, čas boje i čas pokoje. Jaký užitek má ten, kdo pracuje, ze všeho svého pachtění? Viděl jsem lopotu, kterou Bůh uložil lidským synům a tak se lopotí. On všechno učinil krásně a v pravý čas, lidem dal do srdce i touhu po věčnosti, jenže člověk nevystihne začátek ani konec díla, jež Bůh koná. (Kniha Kazatel 3, verše 1 – 11)

Seděla jsem nad tím textem v hebrejštině a horko těžko jsem to přeložila. Ale stalo se něco mnohem víc. Uvědomila jsem si, že jsem našla hodnoty a moudrost, která mě dalece přesahuje, ukazuje mi hlubší význam našeho života a povznáší mě. Měla jsem pocit, že ten text mi čte nějaký hlas, že se mi zapisuje do srdce a že už nikdy nebude nic jako dřív. Byla noc, ale všude okolo mě byla záplava světla. A já jsem o tom neměla komu říct. Všechno má svůj čas.

Pro někoho by to byla bezvýznamná epizoda o čtení ze Starého zákona, ale já jsem se na mnoho věcí začala dívat jinak. Toužila jsem nechat se pokřtít, dát se Bohu k dispozici. Ještě jsem neměla tušení, jak se můj životní příběh bude odvíjet. Ale uvědomila jsem si, že já a Bůh jsme tým. A že se budou dít věci.

Papež František o tom často mluví, Bůh se zjevuje tam, kde ho nejméně čekáme. Na periferii, v nejnemožnějších situacích, v zoufalství, ale i v dětské radosti fotbalového utkání, kde hráči snad ani nemají boty a na televizi chodí koukat k movitějším sousedům. Bůh se zjevuje různými způsoby a událostmi člověku, který ho volá.

Křest v Církvi československé husitské jsem přijala 23. října 2010 a pokřtila mě úžasná duchovní a moudrá žena Eva Cudlínová. Nebýt jí, asi by moje cesta k církvi nebyla tak přímá. Pro kněžskou službu mě nadchla a vložila do mě důvěru, že to zvládnu. Když se dívám na fotky deset let zpátky, tak se skoro nepoznávám. Od té doby jsem ušla kus cesty. Po křtu dospělých někdy následuje biřmování – přijetí darů Ducha svatého. Další ze sedmi svátostí. Ale než jsem se stihla rozhoupat a o biřmování požádat, stala jsem se jáhenkou (jáhen v naší církvi smí křtít a sloužit svatby) a o pár let později jsem přijala v kostele sv. Václava Na Zderaze kněžské svěcení. Tamní farářka Ema se stala takovou mou druhou duchovní matkou. Je to kostel s mimořádnou duchovní hloubkou, nádherný poutník časem, prorok pravdy. Pravdy, která někdy bolí, ale potřebujeme ji. Při obřadu svěcení kněžstva jsem jako adept klečela v kruhu tzv. spolusvětitelů. Mezi nimi byli zástupci různých církví a moc to pro mě znamenalo. Pražský biskup David Tonzar mě připravil, vysvětil a dodneška mi dodává odvahu.

Na svojí duchovní i životní cestě jsem potkávala průvodce i posly s důležitými zprávami. Jsem přesvědčená, že setkání se nedějí náhodně a nemáme nad nimi mávnout rukou. Potkáváme právě ty osoby, které potřebujeme. (Ano i toho nerudného dědka z pátého patra, kterému vadí zvuk ždímání vaší pračky a vztekle mydlí holí do radiátoru.)

Aby se věci mohly začít dít, potřebujeme jim dát prostor. V terapii se říká, že pokud člověk touží po změně, bude muset udělat věci, které možná ještě nikdy nezkusil. A to chce dost odvahy. Někdy se to na první pokus nepodaří. A někdy ani na ten druhý – o tom svědčí moje mezipřistání na cestě do církve. Rok jsem pracovala v mediálním domě a bylo to opět velké a velmi užitečné fiasko. Naučila jsem se, co jsem potřebovala, a vydala se lepším směrem.

2. kapitola
Vánoce

Pár dní před Vánocemi

Už zase sedím ve vlaku, mám sbalený kufříček a jedu cukrovat do zítřejšího Dobrého rána vysílaného z ostravské České televize. Je mi zima a cesta neubíhá. U nádraží na mě čeká taxi převozník a veze mě do hotelu, o kterém snad zpívají Bratři Ebenové v písničce Hotely.

Hotel Palace stojí v městě Ostravě

hosti skáčou do světlíku po hlavě.

Z lustru svítí pětadvacet wattů,

kdosi už se shání po špagátu,

v pokoji je roztomilé příšeří,

než to skončíš, vytáhni klíč ze dveří.

Hotelový pokoj každý nesnese,

na posteli válí se tu deprese.

A je to tak, v pokoji je tma, i když se rozsvítí, mám hlad, jsem utahaná a je mi pořád divná zima. Přinesu si jídlo z čínského bistra a v tu chvíli si uvědomím povědomou bolest. Zánět močových cest. Zkouším horkou sprchu, ale je to ještě horší. Představím si hrůzu noci a paradox Dobrého rána. Moje tělo dokáže zánět rozjet tak rychle, že nemá smysl hrát si na hrdinu. Strejda Google poradí, které zařízení noční pohotovosti je k mání, a pan recepční zavolá taxíka. Jsem bledá jako stěna, myslím, že ho ani nenapadne, že bych jela někam na mejdan.

Sedím v čekárně na pohotovosti pro dospělé, cestou jsem si prohlížela kouzla města. Padal trošku sníh a pan řidič poslouchal pohádku z cédéčka. Ještě hrníček s čajem a příští rok bych to vyžadovala jako novou tradici. Opírám se hlavou o omyvatelnou zeď, křížím nohy, jsem zpocená a na antibiotika čekám jako na smilování. Z ordinace vyjde romský pár a hlasitě se baví, sestřička mě zpozoruje a žádá o trpělivost. Inu, o tom to je, být pacientem.

V ordinaci voní vánoční cukroví a pan doktor má na cedulce napsáno MUDr. Kozel. Pěkné. Dostanu kelímek, abych zkusila vydat vzorek. Bojím se, že nedám. Prý nevadí. Ale podaří se, sestřička ukazuje panu doktorovi nad ozdobenou miskou s pečivem papírek, děsím se, že to ukápne. Ale tady jen tak něco místní nerozhodí. Je asi půl desáté a pan doktor píše román o krvi v moči. Orientována všemi (ne)smysly volám taxikáře zpět. Nemůže, vozí opilce. Přijede kolega. Kdy? Neví.

A tak jdu do lékárny asi půl kilometru pěšky. Vůbec se neodvažuju zavolat domů rodičům, protože by si pro mě jistě přijeli jako čert pro princeznu a dostala bych pěkně vynadáno. Krabičku s léky přijmu od magistry jako předčasný vánoční dárek, a dokonce i ten taxík přijede. Neznám lepší způsob, jak utratit honorář ještě dřív, než dorazí na účet.

Ráno jsem oteklá, ale zkušená maskérka nehne brvou a udělá ze mě krasavici. Do vysílání jde i letec stíhačky, který s sebou má dva khaki kolegy, jeden hezčí než druhý a třetí. Seznamuji se také s paní, která má mluvit o názvech ulic a jejich poetice, ale říká, že její obor to není. Je mi v tom kolektivu dobře, dostáváme horké nápoje a já si beru ranní dávku antibiotik. Přes noc zabrala a já jsem se přestala potit a kroutit. Povídání je super a moderátor Petr Rajchert mě ještě zve do svého vánočně laděného Nočního mikrofóra. (Pořad je k dispozici v archivu na webu ČRo[3]).

3 www.mujrozhlas.cz/nocni-mikroforum/host-martina-viktorie-kopecka-fararka-ceskoslovenske-cirkve-husitske

Na závěr se ptá, jak je to vlastně s těmi dárky, jestli bychom se neměli spíš soustředit na jiné věci, třeba na duchovní hodnoty. Musím přiznat, že jsem dostala v této oblasti hodně cennou lekci. Kolega mě upozornil – po mé dlouhé, třeskutě intelektuální teologicko-etické etudě – že se prostě mýlím. Bůh přichází na náš svět v podobě dítěte, a lidé tak dostávají velmi hmatatelný dárek. Neobdarovávat se vzájemně by znamenalo si tuhle výjimečnou událost nepřipomínat. No, uznávám, ta sedla.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Deník farářky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.