SPOLEČNÍCI

Copyright © 2020 by Katie M. Flynn

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Ellen Venkrbcová, 2021

Cover © Kreativní bojovníci s.r.o., 2021

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2021

www.nasenakladatelstvi.cz

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-1732-3 (ePub)

ISBN 978-80-277-1733-0 (mobi)

Obsah

1 DVA ROKY OD ZAČÁTKU KARANTÉNY

LILAC

CAM

GABE

TŘI ROKY OD ZAČÁTKU KARANTÉNY

CAM

JAKOB

2 TŘI MĚSÍCE OD KONCE KARANTÉNY

GABE

ČTYŘI MĚSÍCE OD KONCE KARANTÉNY

CAM

GABE

PANÍ ESPEROVÁ

ROK OD KONCE KARANTÉNY

ROLLY

PANÍ ESPEROVÁ

3 ŠEST MĚSÍCŮ OD STAŽENÍ Z TRHU

KIT

ROLLY

DEVĚT LET OD STAŽENÍ Z TRHU

RACHEL

ČTRNÁCT LET OD STAŽENÍ Z TRHU

LILAC

ROLLY

GABE

PODĚKOVÁNÍ

PRO THEU A REN

1
DVA ROKY
OD ZAČÁTKU
KARANTÉNY

LILAC

SAN FRANCISCO, KALIFORNIE

Během své plánované přestávky odpočívá Dahlia na posteli a hledá si vlasy s roztřepenými konečky. Jeden najde, celá soustředěná sevře rty a rozpáře ho na dva kusy. Pak nechá dlouhou šňůru buněk lesknoucí se jako kočičí zlato dopadnout houpavými oblouky na koberec. V pozadí se rozestupují mraky přesně v tom správném úhlu, aby mezi shluk mrakodrapů v centru San Francisca pustily vzácnou dávku slunečního světla. Okna sahající od podlahy až po strop se rozzáří ohnivými barvami a s nimi i Dahlia. Kůže jí plane a na jejích rtech se začne třpytit lesk. Nanáší si ho v pravidelných intervalech a občas mi přitom položí kulatou stříbrnou dózu na hlavu. Já se ani nepohnu. Balancovat s věcmi není těžké.

Dahlia se otočí na bok a obdaří mě širokým, nesouměrným úsměvem. „Pověz mi tu historku ještě jednou.“

Přisunu se k její posteli tak blízko, že bych mohla natáhnout ruku a pohladit ji po vlasech. To ale neudělám, nikdy, ne bez vyzvání. „Co když to uslyší Matka?“

„Prosím, Lilac. Já se nudím,“ naříká Dahlia. Vůbec se jí nedivím. Na večerním skupinovém setkání ve sto čtyřicátém třetím patře nebyla už několik měsíců, ven šla naposledy před dvěma lety a sedmnácti dny. A já? Mám sice vzpomínky na minulost, pamatuji si vzduch tam venku, ale v podstatě jsem se nikdy nepodívala za tyto dveře, nikdy jsem neopustila Dahliin pokoj. Tak poručila Matka.

Vyvolám v sobě vzpomínky, nechám se jimi naplnit až po okraj a začnu vyprávět.

Nikki a já jsme seděly se zkříženýma nohama na nádvoří a jedly oběd zabalený z domova. Byly jsme dost blízko těm holkám, které o všem věděly, abych je slyšela. Tedy skoro slyšela – musela jsem odezírat z jejich úst, abych jim rozuměla. Stály v hloučku a povídaly si o nějakém klukovi, vlastně spíš o jeho penisu, a ta se zrzavými vlasy roztahovala ruce, aby předvedla jeho délku. Měla růžovou pleť a mateřské znaménko, které jí jako ztracený knoflík vykukovalo z košile rozepnuté až k podprsence. Což bylo mimochodem porušení pravidel oblékání dost závažné na to, aby ji nechali po škole. Ty holky používaly slova, která jsem znala v jiném kontextu, jako třeba pták nebo kláda. Vykreslovaly je v úplně novém světle. Zakousla jsem se do svého krůtího sendviče a snažila se zapamatovat si všechny ty informace.

Dahlia se směje a převaluje se u toho ze strany na stranu, svírá polštář. Tyhle řeči o penisech jí připadají vtipné. Je v pubertě, takže je to naprosto přirozené. Mně to ale vtipné nepřipadá. Dokážu se smát. Vydávat štěkavý zvuk není těžké. A tak to dělám, štěkám spolu s Dahlií, dokud není připravená na pokračování.

Zrzka vylíčila zkušenost se čtvrťákem, který byl tak vysoký, že byl vysoký až příliš, a nečekaně těžký. Nato holky diskutovaly o tom, jaké výhody a nevýhody má být nahoře. Poslouchala jsem a neodvážila se ani žvýkat, dokud si mě nevšimla blondýna s oranžovým falešným opálením.

„Máme posluchače,“ řekla a Zrzka mě probodla pohledem, zatímco si kroužila prstem kolem toho znaménka. Nepříjemný zvyk. Polkla jsem a sousto se mi začalo v hrdle vzpouzet. Holky, které o všem věděly, rozzlobeně pohodily vlasy a odešly.

„Matka jde,“ zasyčí najednou, ale to už zalézám do své komory. Dahlia předstírá spánek, Matka stojí na druhé straně dveří a krémový koberec tmavne pod dvojitým stínem jejích chodidel. Otočím zrak k oknu ozdobenému fialovými motýlky, za nímž se v pozadí blýskají mrakodrapy. V oblacích se vznáší osamocená káně. Rudoocasá, pokud se můj informační kanál nemýlí.

Matka se odporoučí zpět na konec chodby a Dahlia zašeptá: „Pokračuj.“

Nikki se hrbila naproti mně a usrkávala z termosky.

„Co to piješ?“

„Bylinkový čaj. Teď budeme mít DeSota, ten mě nechá spát.“

Pan DeSoto byl náš naprosto zoufalý učitel společenských věd se znepokojujícím množstvím ochlupení na hrudi, které mu rašilo z rozhalenky jeho košile. My všichni – on a jeho studenti – jsme spolu uzavřeli tichou dohodu, že nebudeme vzájemně překračovat hranice našich dvou světů: on u tabule psal a psal, my se věnovali našim vzkazům, románkům a mocenským intrikám.

„Spát?“ řekla jsem. „Proč potřebuješ spát?“ Nikki a já jsme nežily oddělené životy. Když jedna z nás zůstala dlouho vzhůru, ta druhá se o tom okamžitě dozvěděla po telefonu.

„Mívám teď takové sny. Jako bych byla někdo jiný. Stará žena, co má vrásky a manžela.“ Ztišila hlas v šepot. „Máme spolu sex. V těch snech dělám věci, o kterých jsem ani nevěděla, že existují.“

„To je nechutné.“

Nikki ukousla špičku mrkve. „Není to nechutné. Je to jako doopravdy. Proto věřím v reinkarnaci. Jsem si jistá, že jsem ten život prožila. Ta žena jsem já.“

„Tohle ale nemůžeš dělat při hodině,“ řekla jsem zbytečně hlasitě.

Poplašeně se rozhlédla, její hlas byl úplně tichý. „Nikdo přece neví, co se mi zdá.“

„Já už to teď vím.“

„No a?“

„Nechci to vědět. Nechci si to ani představovat.“

„I kdyby ses snažila sebevíc, tohle si představit nedokážeš.“ Hodila do sebe zbytek čaje a sbalila si věci. Chtěla jsem ji zastavit a omluvit se. Byla moje nejlepší kamarádka, moje jediná kamarádka. Ale nemohla jsem nalézt správná slova. Teď je můžu opakovat znovu a znovu. Omlouvám se. Nevím, proč to tehdy bylo tak těžké.

„Měla ses zeptat na detaily,“ šklebí se Dahlia z běhacího pásu. Je čas na tělocvik a ona musí dodržovat režim. S funěním vybíhá prudké stoupání a přitom pumpuje baculatýma rukama. Vlasy má svázané do neupraveného drdůlku na temeni hlavy. „Byla by to pak zajímavější historka.“

„Máš pravdu,“ řeknu jí. „Mám pokračovat?“

Vždycky mě přerušuje. Má ve zvyku mi říkat, jak bych měla svůj příběh podávat. Nebráním jí v tom. Je lepší pro nás obě, když se naučím vyprávět tak, jak ona chce. Problém je, že po mně chce pokaždé něco jiného. Nejsem nijak zvlášť pokročilá, ale snažím se. Přeháním v částech, které se jí líbí, a přeskakuji nudné detaily. Když mám být ve spánkovém režimu, zůstávám zapnutá, abych se mohla učit nová slova a způsoby, jak vyjádřit své myšlenky. V mé hlavě se však příběh nemění. Stále stejné vzpomínky se mi přehrávají jedna po druhé. Každé slovo, každá vůně, každičký pocit.

Zrzka na mě zírala ze své zadní lavice. Snažila jsem vyhnout očnímu kontaktu a vklouzla jsem na své místo, milosrdně skryté za trčícím culíkem Belindy McCormickové. Nikki měla položenou hlavu na lavici přímo přede mnou, ale podle jejích ztuhlých ramen jsem poznala, že je vzhůru.

Pan DeSoto nám mezitím přiřazoval role v nadcházející dramatizaci procesu s Harrym Trumanem. Všimla jsem si svého jména na seznamu členů poroty, která měla rozhodnout o tom, zda prezident bombardováním Hirošimy a Nagasaki spáchal válečný zločin. Už v době, kdy jsem studovala, to byla dávná historie. Pana DeSota ale nebylo možné přesvědčit, aby zvolil nějaké kulturně relevantnější téma.

Nikki už opravdu usnula. Obličej měla zabořený do předloktí a po bradě se jí klikatě táhla tenká slina. Pohrávala jsem si s tužkou mezi prsty, žvýkala její konec způsobem, který naznačoval, že jsem duchem nepřítomná, jenže to byla Nikki, jejíž mysl se kdesi toulala.

Když si ostatní všimli, že spí, rozesmálo je to. Zrzka po ní hodila papírovou vlaštovku, která proletěla neškodně nad Nikkinou lavicí. Pan DeSoto pořád psal. Samozřejmě že Zrzka dostala jednu z hlavních rolí – obhájce. Spokojeně si prohlížela tabuli, ale zrovna když jsem se odhodlala sledovat její reakci, setkal se její pohled s mým.

„Pane DeSoto, budu si moct vybrat svou porotu?“

Ruka pana DeSota se pozastavila, křída se chvíli vznášela nad rozpisem, potom pokračovala v psaní. Pan DeSoto si povzdychl.

„Promiň, ale budeš se muset spokojit se mnou,“ řekla jsem Zrzce.

„Prosím?“

„Slyšela jsi mě. A rozhodně mi nebudeš diktovat, jak mám hlasovat.“

„Nakopu ti prdel.“

Pokrčila jsem rameny, jako by mi představa, že dostanu veřejnou nakládačku, byla ukradená. „Spíš mě budeš muset rozumně přesvědčit.“

Už otvírala pusu, aby mě mohla znovu urazit, ale pan DeSoto zrovna začal psát na tabuli Nikkino jméno. Bude hrát roli Harryho Trumana. Zrzka si pohrdlivě odfrkla. „Pane DeSoto, dejte mi někoho, s kým můžu pracovat!“

Otočil se a přimhouřil oči, jako by se koukal do nějakého reflektoru. Porušil tím naši nepsanou dohodu. Pak si všiml, že Nikki spí. Zmuchlal svůj seznam, mrštil s ním do koše a zakřičel: „Budíček!“

Celá třída se před ním stáhla jako stromy ohýbající se v bouřce. Nikki zvedla hlavu a utřela si slinu na bradě.

„To bych nesnesla,“ ozve se Dahlia ze sprchy. Koupelna je celá zapařená a zrcadlo je díkybohu zamlžené. Nerada se na sebe dívám. Moje tělo není ani tak moje, nejsem to já –spíš je to schránka, do které mě dali. „Sedět přitom ve třídě se všemi těmi lidmi. Takový trapas!“

„Byl to trapas. Často nám bylo trapně.“

„Matka říká, že to posiluje charakter. Věříš tomu?“

„Nevím.“

„Ale no tak, Lilac. Použij fantazii.“

Chci jí říct, že se snažím, ale vyjde ze mě jenom škytnutí. To se stává vždycky, když po mně chce okamžitou odpověď na otázku, která vyžaduje hluboké zpracování.

„Nevím.“

„Kašli na to. Můžeš pokračovat?“

„Samozřejmě.“ Pominu svou obvyklou žádost o aktualizaci. Není pochyb o tom, že by pak ze mě byla mnohem lepší společnice. Ale Dahlii už mé prosby unavují a není to její vina. Matku, jež mě nemá ráda, nikdy nepřesvědčí. Matka pracuje v obchodním oddělení jedné chemické firmy vyrábějící nějaké zázračné rozpouštědlo a ovládá spoustu různých hlasů. Občas ji přes dveře zaslechnu, jak dělá videoprezentace produktů. Prvních několik týdnů jsem si myslela, že v bytě žije ještě někdo další, nějaká milá a usměvavá žena. Často jsem poslouchala její příjemný hlas a divila se, jestli je to ta samá osoba, co na mě pořád hází úsečné příkazy a zamračené pohledy.

Ze školních dveří jsme se vyšouraly do chladného odpoledne. Všude byla mlha od moře. Všichni si myslí, že Laguna Beach je samé sluníčko a pláže, ale já si pamatuji jen ty šedé cáry.

„Já se cítím tak svobodná!“ rozplývala se Nikki a zavěsila se do mě. Nikdy předtím jsem ji takovou neviděla. Jestli jí začínalo hrabat, pak by jí její paranoidní rodiče zřejmě moc nepomohli. Byli skeptičtí vůči moderní medicíně a odmítali očkování, což bylo důvodem, proč Nikki v osmé třídě dostala pásový opar, což ji v očích spolužáků definitivně odrovnalo, a skamarádily jsme se. Byla dost hezká na to, aby ve školní hierarchii obsadila vyšší příčku, jenže byla divná a měla zvláštní představy o vědě a medicíně. Jednou mě dokonce přemlouvala, ať si v žádném případě nenechávám zapsat do řidičského průkazu, že jsem dárce orgánů.

„Odbíháš od tématu,“ upozorní mě Dahlia. Otře kousek zrcadla a začne v něm zkoumat svůj obličej, natáčí hlavu do různých úhlů a různými způsoby špulí pusu. „Můžeš se, prosím, držet příběhu?“

Omluvím se a nabídnu jí, že ji během vyprávění učešu.

„Ne, díky.“ Dotkne se místa na temeni hlavy, kde jí začínají znovu růst vlasy. Domnívám se, že to myslela jako vtip, když mě požádala, abych jí upletla cop, ale ta představa mi stejně uvízla v obvodech. Pár vlasů tam pořád má. Nemůže se jich zbavit, dokonce ani pinzetou. „Prostě jenom vyprávěj,“ zívne a mně je hned jasné, že se musím co nejdříve dostat k jeho nejlepší části.

Odtrhly jsme se od davu a pospíchaly po chodníku, když vtom mi Nikki zabořila hlavu do krku. „Uvařil mi paellu.“

„No a?“

„Jak no a?“ Chtěla, abych se jí zeptala na její sen, abych připustila, že mě to zajímá. To bych ale nikdy neudělala a ona to věděla. „Dělali jsme to v kuchyni,“ vyhrkla.

„Můžeš být přesnější?“

„Nemůžu. Co se děje mezi manželi, je jejich soukromá věc.“

„Ha.“

„Nebudu se s tebou hádat o mé víře.“

„O tvé víře?“

„Reinkarnace je ústředním principem hinduistického náboženství.“ Šťouchla mě do boku kostnatým loktem, až jsem bolestí ucukla. Její údery byly neuvěřitelně silné a její dlouhý krok kdysi zaujal i jednoho trenéra orientačních běhů. Bohužel, Nikki měla astma.

„Víš, že jsi Truman?“

„Cože?“

„V tom školním procesu.“

„Ne.“

„A Zrzka je tvůj advokát.“

„Proč pořád předstíráš, že nevíš, jak se ty holky jmenují?“ zeptala se.

„Kdo řekl, že to předstírám?“

Přehodila mi ruku přes ramena a já ji chytila kolem pasu. Kráčely jsme společně po nerovném chodníku, stromy ze sebe setřásaly listí, které nám přistávalo ve vlasech, křupalo nám pod nohama a já najednou cítila, jak moc je svobodná a jak se to přenáší i na mě.

„Chtěla bych se s někým seznámit,“ řekla Nikki. „Chtěla bych to poznat na vlastní kůži.“

„Myslíš sex?“

Divoce na mě zakoulela očima. „Proč ne? Nejsem už přece panna.“

„Fuj,“ vypadlo ze mě jako škytnutí. Tehdy mi to skoro všechno připadalo nechutné – menstruace, ty podivné hrubé chloupky a zvířecí pachy, o nichž mi předtím nikdo neřekl. Pravdy o těle, které mi připadaly jako lži.

„V mých snech jsem to já a zároveň ona. Ale tady nevím, jak to je. Ještě jsem nepřišla na všechno. Myslím, že můj manžel mě chce vidět šťastnou. Kdo ví? Možná ho tady potkám v novém sexy těle.“

Nebyla jsem si jistá, co na to říct. Zněla, jako by tomu opravdu věřila. Ještě méně racionální ale bylo, že jsem tomu věřila také. Cítila jsem ten chtíč. To bylo vše, co jsem věděla o víře.

„To by stačilo.“ Je tu Matka. Mračí se na mě, má zkřížené paže, nehty ozdobenými bouří barevných puntíků si poklepává o předloktí. Jak dlouho už poslouchá a proč jsem si jí nevšimla?

Dahlia je stejně zaskočená jako já. Poznám to podle toho, jak lže. „Zrovna jsme si povídaly o rozdílech mezi našimi školami. Opravdu jsi tam chodila se všemi svými kamarády? To je fascinující, Lilac.“

„To určitě,“ řekne Matka Dahlii. „Mám to vypnout, nebo to uděláš sama?“

„Je čas jít na kutě.“ Dahlia mě poplácá po hlavě. Není to přímo pocit, ale mé senzory registrují vibrace dotyku. Je to něco dost podobného pocitu.

„Je teprve sedm čtrnáct,“ zkouším pomoct. „Podle mých hodin máme ještě jedenáct minut.“

Matka ke mně napochoduje. „Ty malá…“

Natáhne ruku k mým zádům a vše pohltí tma.

Probouzím se plně nabitá, Dahlia se na mě usmívá. Ahoj, řekne a žvýká hnědou snídaňovou tyčinku připomínající exkrement.

Vím přesně, kde jsem skončila, ale nežádá mě, abych pokračovala. Když přeruším vyprávění příběhu, nedokážu na něj přestat myslet. Jsem uvězněná v tom momentu, pozastavená spolu s Nikki. To by mi ani nevadilo – ráda s ní trávím čas –, ale vím, že to jsou jen data uložená v mé paměti.

Pozoruji Dahlii při distanční výuce, jak na obrazovce postupně provádí lekce tělocviku, nakupování a socializace. Má velmi strukturovaný rozvrh. Během přestávky zírám na polootevřené dveře a poslouchám, jestli se neblíží Matka. O přestávce si často chodí zakouřit do koupelny. Zaznamenám přítomnost toxinů ve vzduchu, ale z předchozích zkušeností vím, že nemám spouštět alarm. Dnes však není po kouři ani po Matce ani stopy. Nikdy jsem za těmi dveřmi nebyla, ale teď vidím, jak snadné by bylo dostat se na chodbu. A Matka si toho nevšimne. Není tu. Nedělám kroky a mé bzučení je téměř mimo rozsah lidského sluchu. Chci se podívat. Proč bych se nemohla podívat? V hlavě se mi dokola přehrává to, co řekla Nikki, než Matka přerušila mé vyprávění. Chtěla bych to poznat na vlastní kůži, přesně takhle to řekla.

Jsem na chodbě! A nic se nestalo, žádný alarm, nikdo mě nepřišel zastavit. Jsem téměř zklamaná.

Obývací pokoj vypadá asi tak, jak by měl vypadat. Je tu světle fialový gauč, několik rostlin v květináčích, police plná křehkých předmětů a konferenční stolek z plastu, který má připomínat kámen. Náhle se ozve hlas a já narážím do stolku, přičemž málem shodím krásně naaranžované umělé květiny. Celou stěnu překryl zářící mužský obličej. Tváří se vážně, mluví o vektorech, o rozšíření nutných opatření a ujišťuje, že veřejné bezpečí je pro vládu nejvyšší prioritou. Zdá se, že přišla druhá vlna, nová mutace viru, tentokrát v Los Angeles…

„Buď zticha,“ řeknu mu a on mě poslechne. Stěna pohasne a vrátí se jí bílá barva. Užívám si svou moc. Mám nutkání jej přivolat zpět, abych mu mohla znovu říct, ať sklapne. Potom mě ale zaujme sbírka malinkých křehkých předmětů na polici, především křišťálové vejce, které vrhá na zeď duhové odlesky.

Sáhnu po něm, jenže těmi svými hroznými kleštěmi ho prostě neudržím. Spadne na podlahu a hlasitě se roztříští. Nejraději bych se schoulila, ale tuhle funkci nemám. Když zaslechnu, jak se otevírají dveře Matčina pokoje, začnu zběsile couvat. Na chodbě se otočím, vjedu do Dahliina pokoje a předstírám spánkový režim.

Matka vtrhne dovnitř, v dlaních drží rozbitý podstavec vejce. „Podívej se, cos udělala!“

Dělám, jako že se probouzím, a spatřím ji, jak nade mnou stojí s nataženou rukou plnou křišťálových střepů.

„Tohle mám po babičce! Má to vyšší cenu než ty,“ zaječí. „Ty pitomá…“

„Dahlia spí. Možná byste neměla křičet.“

„Zalez zpátky do komory!“

Uklidím se. Matka tam ještě chvíli stojí, ztěžka dýchá, má zrychlený pulz. Pak odpochoduje pryč a práskne za sebou dveřmi.

Vím, že jsem udělala chybu, která bude mít důsledky. Mám se řídit příkazy. Proč to nedokážu? Něco se mnou není v pořádku, něco s mým základním nastavením.

„Co jsi provedla, Lilac?“ zašeptá Dahlia.

„Byla to nehoda.“

„Rozzlobila jsi Matku.“ Vypadá vážně, to u ní není obvyklé. Chci, aby se usmála.

„Mám teď pokračovat ve vyprávění od místa, kde jsem skončila?“

Dahlia vyleze z postele.

„Měla bych jít za ní.“ Pak zmizí na chodbě.

Když se po sedmi minutách vrátí, pláče. Zeptám se jí, co se stalo, ale už to sama dobře vím. Během její nepřítomnosti jsem zpracovala to, o čem mluvil ten muž na zdi. Informace o druhé vlně. Před třemi týdny přišel zdravotník, měl roušku a rukavice a aplikoval Dahlii a Matce očkování. Z Dahliina pokoje jsem tehdy slyšela, jak mu Matka říká: „Ta karanténa už musí každou chvíli skončit, nemyslíte?“

Zdravotníka jsem neslyšela, což znamená, že neodpověděl. Té noci se Matka opila, vykouřila mnoho cigaret a usnula na gauči. Dahlia zůstala vzhůru po večerce, tančila po pokoji a já bzučela a popojížděla po koberci sem a tam, jako bych tančila také.

„Město karanténu neukončí,“ říkám teď Dahlii.

Přikývne a svraští obličej. Tak smutnou jsem ji ještě nikdy neviděla.

„Ale no tak.“ Lehce ji poplácám po paži a snažím se ji povzbudivě stisknout. Vysmekne se mi, zaboří tvář do peřin a já bez vyzvání pokračuji ve vyprávění.

V kuchyni jsme narazily na Nikkiinu mámu. Vždycky jsem ji měla ráda. Neobtěžovala se s barvením vlasů a nosila kontroverzní placky s nápisy jako VOLTE SATANA: PROČ VOLIT MENŠÍ ZLO? a DOSTUPNÁ ZDRAVOTNÍ PÉČE ZAČÍNÁ KOJENÍM.

Nikki dala mámě pusu na rty a zvedla ji v medvědím objetí. Měly zkrátka takový vztah – tělesný, láskyplný. Zdaleka se nepodobal tomu, jaký jsem měla s rodiči já. Naši se zajímali spíše o intelektuální souznění. Nejraději sledovali artové filmy, chodili do parku na loutnové koncerty zdarma nebo inscenace Snu noci svatojánské a u italské zmrzliny pak diskutovali o scénografii.

Nikki si půjčovala oblečení od své sestry Ley – místní rebelky, o níž všichni tvrdili, že byla nejspíš na potratu. Kráčela v něm chodbami, jako by se chystala do nějaké bitvy, na sobě upnuté kalhoty a tanga, která vykoukla vždycky, když se sehnula u skříňky.

Její pokoj páchl po zkaženém jídle a smradlavých nohou. Čekala jsem u dveří a dýchala ústy, zatímco se Nikki na podlaze prohrabávala hromadou oblečení. Objevila v ní roztrhané fialové džíny se špinavými okraji nohavic a černé síťované tílko. Potom se začala svlékat. Už jsem ji předtím viděla, jak se převléká, ale ne takhle. Shodila ze sebe školní uniformu a začala si upravovat spodní prádlo, jako bych tam nebyla, jako by byla sama.

„Prosvítá ti podprsenka,“ řekla jsem jí, když byla zase oblečená.

„To je dobře.“ Předklonila se, pocuchala si své dlouhé vlasy a zastříkla je pořádnou dávkou Leina laku.

„Co na to řekla Nikkiina máma?“ ptá se Dahlia utlumeným hlasem zpod peřiny.

„Zeptala se nás, jestli s ní chceme péct brownies.“

„Děláš si srandu? Matka by zešílela. Víš, že říká, že jsem zničená? Že mě okolnosti zničily. Říká, že v karanténě nemůže být rodičem. Co to vůbec znamená?“

„Nevím,“ odpovím, ale v hlavě její otázku zpracovávám. Dokonce i před karanténou Dahlia chodila ven jen málokdy. Řekla bych, že než dostala mě, byla dost osamělá. Ostatně kdyby osamělá nebyla, Matka by jí společnici nikdy nedovolila.

Vzpomínám si na své vlastní rodiče. Dahlia se na ně nikdy neptá, takže nemám moc důvodů, abych tu vzpomínku vyvolávala. Pronajatá dodávka plná věcí na lyžařský výlet, polootevřená okýnka. Chladný průvan v celém autě, na mámině klíně se třepotá mapa. Táta měl radioamatérskou vysílačku a snažil se nás rozesmát.

„Tady Pečený koleno,“ hlásil se s umělým, přehnaným přízvukem na frekvenci pro řidiče kamionů. „Jsem tu s paní Prasátkovou a jejím malým prasátkem.“

Natáhl se ke mně s mikrofonem. „Jak se jmenuješ, prasátko?“

„Tady Lilac,“ řekla jsem do něj a pak se skácela smíchy. Nebylo to vlastně moc vtipné. Jen jsem si na konec jména přidala c, ale z nějakého důvodu mi Lilac připadalo jako dokonalé jméno pro prase. Když jsem se pak probudila v těle společnice a Dahlia se mě zeptala, jak mi má říkat, okamžitě jsem řekla, že Lilac. Znělo to dobře.

Přisune se k okraji postele. „Jestli mě něco ničí, je to ona. Ale já nejsem úplně zničená. Myslíš si, že jsem zničená?“

Popojedu k ní blíž. „Vůbec ne. Jsi úžasná dívka, jsem ráda, že můžu být tvou společnicí.“

„Mám tě ráda, Lilac.“

„Také tě mám ráda.“

„Jednoho dne ti pořídím kůži.“

„Opravdu?“

„Ano, a chci, abys měla ten nejlepší čip.“

„To bych byla moc ráda. Myslím, že bych pak byla lepší společnicí.“

V těchto chvílích, kdy je Dahlia vůči mně obzvlášť rozněžnělá, mi říká věci, ke kterým mě informační kanál nepustí. Výrobce, technické specifikace. Jsem společnice s nízkým výkonem, nejjednodušší model. Nic lepšího si Matka nemohla dovolit. Dahlia říkala, že existuje spousta dalších typů. Jsou mnohem rychlejší a některé z nich dokážou učením vylepšovat samy sebe a vyvíjet se jako člověk. Nejlepšímu a nejdražšímu modelu dokonce roste vlastní kůže. Je živý, tedy aspoň v nějaké míře, ačkoli Dahlia mi tu technologii nedokázala srozumitelně vysvětlit a mé vlastní vyhledávání mi žádné informace nepřineslo. Možná mám nízký výkon, ale přesto poznám, že můj informační kanál je filtrován.

Položím otázku, na niž myslím už nějaký čas: „Jak se mi tohle stalo?“ Pak si něco uvědomím. Nevyslovenou pravdu, skrytou hluboko ve mně. „Mí rodiče by s tím nikdy nesouhlasili.“

„Byla jsi dárkyně orgánů, že ano? Četla jsem, že dárci orgánů byli nahráni jako první. To by dávalo smysl, protože jsi model první generace. Možná o tom tví rodiče ani nevěděli.“

Je to hezká myšlenka. Chtěla bych jí věřit. Jsem si ale jistá, že některé věci se nedozvím, ani když budu mít lepší čip a vyšší výkon.

Veranda byla plná lidí, jejichž nenávistné pohledy jsem moc dobře znala ze školy. Měla jsem se převléknout z uniformy. Následovala jsem Nikki, která vyběhla schody a dokořán otevřenými vchodovými dveřmi vešla rovnou do obýváku, kde se zrovna Tally Turner, otočený hlavou dolů, pokoušel pít pivo ze sudu. Tohle je katastrofa, řekla jsem si a zatahala jsem Nikki za rukáv. „Musíme pryč.“

„Teď já,“ zvolala Nikki a rukama si sevřela kotníky. Velký fotbalista, který páchl jako zvíře a v podpaží měl skvrny od potu, ji nadzvedl nad sud. Celou místností se rozezněly výkřiky a skandování. Nikki spadlo síťované tílko až k bradě a bylo jí teď opravdu hodně vidět všechno. Podprsenka, každé vystouplé žebro i jizva, která jí zůstala po operaci slepého střeva. Přistihla jsem se, jak říkám nahlas, tohle je katastrofa. Začala jsem couvat směrem ke zdi, když vtom do mě někdo zezadu strčil a já se rozplácla přímo před tím pivním sudem.

Když jsem se otočila, spatřila jsem Zrzku, jak se na mě mračí z náruče nějakého obra. Měřil snad dva metry.

„Katastrofa by zbytečně prodloužila válku, nemyslíš?“

„Svoje stanovisko ti před začátkem procesu nesdělím.“

„Udělej pivní stojku,“ poručila mi Zrzka.

„Ne.“

„Ale ano, členko poroty. Uděláš pivní stojku.“

Začalo se ozývat nadšené tleskání. Fotbalista ke mně přistoupil zezadu, přehodil si mě přes rameno a i přes můj odpor mě odnesl.

Udělala jsem pivní stojku. S plastovou tryskou nacpanou v puse jsem se dusila nekonečným proudem laciného světlého piva. Sukně mi přepadla přes obličej, všichni se smáli. Jaké jsem na sobě měla spodní prádlo? To nejhorší, samozřejmě. Staré kalhotky s malými králíčky chroupajícími mrkev, kterých jsem se měla už dávno zbavit. Když mě fotbalista postavil zpátky na nohy, Zrzka byla pryč. Šla jsem si pobrečet do koupelny. Zírala jsem do zrcadla na svůj obličej, který nebyl ani hezký, ani ošklivý – byl to prostě obličej. Snažila jsem se vytlačit slzy, chtěla jsem je ze sebe dostat ven. Praštila jsem do zrcadla tak silně, že se částečně vysypalo a z ruky mi začala téct krev. Ta bolest byla úžasná. Cítila jsem se skoro jako nová. Ze skříňky s léky jsem vyhrabala náplast, smyla rudé kapky z umyvadla a upravila si vlasy. Byly hezké, světle hnědé, na slunci zrzavé. Někteří lidé tvrdili, že jsou kaštanové. Líbilo se mi, když tohle říkali, když popisovali různé odstíny mých vlasů…

„Dost o tvých vlasech,“ zabrblá Dahlia. Ztrácí o příběh zájem. Sedí na obřím míči, na němž občas provádí lekce tělocviku. Vybírá si zboží na nějakém e-shopu a cpe se energetickou tyčinkou.

„Omlouvám se. Tento detail si pamatuji velice silně.“

„Můžeš přeskočit k té dobré části?“

„Můžu, ale to pak nebude napínavé.“

„Publikum se nudí.“

„Dobře, přeskočím.“

Nikki visela na upoceném fotbalistovi a tančili spolu ploužák. Chci umřít – to byla slova, která mi probíhala hlavou. Slova, která jsem si bezmyšlenkovitě opakovala stále dokola. Možná že kdybych se nad nimi zamyslela, byla bych rozpoznala nebezpečí. Plížila jsem se po chodbě a hledala místnost, kde bych se mohla na několik písniček schovat a dát Nikki dost času na to, aby si to tady mohla užít. Asi si říkáš, že jsem měla odejít. Já si říkala to samé, když jsem otevřela dveře a na posteli uviděla sténající Zrzku s obrovou hlavou zabořenou mezi jejími stehny. Neměl na sobě kalhoty. Když jsem spatřila tu ohromnou tvrdou věc, zaječela jsem. Kláda. Pták. Teď to dávalo smysl.

Míč zapíská, jak na něm Dahlia povyskočí. „Jak dlouhé to přesně bylo?“

„Byla jsem moc rozrušená, abych to dokázala odhadnout přesně. Bylo to prostě dlouhé… asi jako tvoje předloktí.“

„Páni!“

„Ano, bylo to velmi dlouhé.“

„Pokračuj.“

Po mém zaječení nastalo v domě hrobové ticho. Hudba, hukot, křik, smích – všechno ustalo. Byla jsem tam jen já, Zrzka a ten obr. Všichni jsme byli zticha a ani se nehnuli, jako by nás někdo zmrazil. Pak jsem ale uslyšela dupot. Přibíhali ostatní, blížili se, už jsem cítila za krkem jejich dech. Uprostřed ticha pak první z nich vyprskl a spustil tím příval smíchu. Já byla uprostřed místnosti, Zrzka na ně křičela, ať všichni vypadnou, a zběsile u toho mávala rukama. Věděla jsem, že je se mnou konec. Prostě jsem to věděla.

Dahlia se svalí zpátky do postele a upřeně pozoruje strop, kde visí plakát Jakoba Sonna s jeho stříbrnými kadeřemi a přihlouplým křivým úsměvem. Je to nejnovější objekt její posedlosti celebritami. „Tohle je moje nejoblíbenější část.“

„Já vím. Baví tě, když mluvím o penisu.“

„Sklapni!“ vyjekne.

„Omlouvám se. Mám pokračovat?“

Její rty se stáhnou do úšklebku. „Co to máš s rukou?“

Podívám se dolů na svoji mechanickou paži a zkusím sevřít kleště. Dva mechanické prsty se zatnou a povolí, ale třetí zůstane zplihle viset.

„Chudáčku malá, potřebuješ servis.“

„Ale mluvit můžu. Už to není dlouhé, zrovna přichází ta nejdůležitější část.“

„Možná zítra. Musím se zase věnovat škole.“

„Mám jít do komory?“

„Dobrý nápad.“

Svůj odchod hlásím co možná nejčastěji. Snažím se zabránit tomu, aby Dahlia sama zmáčkla vypínač. Když mě nepřepne do spánkového režimu, můžu se ponořit do informačního kanálu, učit se nová slova nebo jen zůstat v pohotovosti a sledovat její výuku. Dahlia ve studiu nedávno překonala úroveň, které jsem dosáhla já. Jednoho dne ji začnu nudit. Možná kdyby mi dali pokročilejší čip, mohla bych se také učit, vyvíjet se a držet s ní krok.

Do pokoje bez zaklepání vtrhne Matka. Nehty má nalakované pronikavou kobaltově modrou barvou až ke konečkům, které jsou blyštivě zlaté. „Dobře, že se učíš. Kde je ten krám?“

„Lilac je ve své komoře.“

„To je moc dobře. Víš, přemýšlela jsem. Možná je čas, abychom ti pořídili Venkovní propustku.“

„Vážně?“

„Samozřejmě. Ale jak víš, stojí hodně kreditů. Abychom si to mohly dovolit, budeš se muset vzdát některých svých výdajů.“

„Například kterých?“

„Například pojištění a nákladů na servis tvé společnice.“

„Matko, o tomhle už jsme mluvily. Lilac za nic nevyměním.“

„Ani za Venkovní propustku?“

„Ne, ani za Venkovní propustku.“

„Potřebuješ opravdové kamarády.“

„A kde si je mám najít?“

„Mohla bys zajít na večerní skupinové setkání ve sto čtyřicátém třetím patře. Vždycky jsi to přece měla ráda.“

„Nemám ráda ty lidi, co tam chodí.“

„Proč?“

„Říkají mi Mimino. Prý mám moc velkou hlavu a vypadám divně.“

Z komory jí hlavu přeměřím a hned oznámím výsledek. „Obvod tvé hlavy jen lehce překračuje průměrnou hodnotu.“

„Cože? Ono nás to poslouchalo?“

„Je v komoře, to nestačí?“

„Ne, to rozhodně nestačí. Nemám to ráda, neměla jsem to kupovat. Pořád to poslouchá a vypráví ten hrozný příběh. Je to rozbité!“

Matka dojde k mé komoře a vrhne na mě další nenávistný pohled. Vše pohltí tma.

Když se probudím, je skoro půlnoc. Přepnu na noční vidění. Dahlia mi zblízka zírá do tváře.

„Chtěla bych, aby sis pořídila Venkovní propustku,“ řeknu jí. „Chtěla bych, abys chodila ven.“

„Ach, Lilac.“ Omotá kolem mě paže. Snad nepláče? „Zítra si pro tebe přijdou. Odvezou tě pryč.“

„Kam mě odvezou?“

„Zpátky do agentury.“

„Pojedu na servis?“

„Budeš vrácena. Už nikdy tě neuvidím.“ Objímá mě, ale necítím to. „Nechci tě ztratit.“

„Také tě nechci ztratit.“ Pohladím ji po vlasech. Opatrně, aby se nezamotaly do mých kleští. Dahlia má hezké vlasy, dlouhé a husté až ke konečkům. Skvěle se o ně stará. „Pak budeš moct chodit ven?“

„To je mi ukradený! Abys mohla jít ven, musí ti obnovit všechna očkování, a po každé vycházce tě donutí, aby ses celá svlékla, osprchují tě hadicí a pak musíš asi tři dny sedět v nějaké bublině. A to jenom proto, abych mohla jít nakupovat do opravdového obchodu? Radši bych zůstala doma, ale s tebou.“

„Nemusíš jen do obchodu. Mohla bys jít tančit.“ Mně by se líbilo, kdybych mohla tančit s ní, ale ne v tomhle stavu. Ne v této plechovce.

„Řekni mi, jak to dopadlo.“

Nikki mě popadla za ruku a protáhla mě tím davem, zuřící Zrzka zůstala v pokoji. Se smíchem jsme vyběhly až na verandu. Byly jsme už téměř volné, když vtom nás dohnal Nikkiin tanečník. Řekl nám, že zná místo, kam bychom mohli společně zajet. Měl pro mě svého kamaráda, usměvavého robustního trpaslíka, který se jako na zavolanou objevil po jeho boku.

Odvezli nás k útesům, kde byly poslední volné stavební parcely s výhledem na oceán. Slyšela jsem jeho šumění. Měsíc nebyl vůbec vidět, takže pohybovat se po tom rozkopaném pozemku s půdou promáčenou od mořské mlhy nebylo jednoduché. Fotbalista nabídl Nikki pomoc, pak ji začal lechtat a rozběhl se s ní kamsi do tmy. Pozorovala jsem je, jak mizí, a současně cítila, že ke mně zezadu přistoupil ten podivný malý kluk a objal mě kolem pasu. Zrovna v tu chvíli vyšel měsíc, rozzářil se nad oceánem a mně bylo dobře, když mě takhle držel. Měl širokou svalnatou hruď, o níž jsem se mohla pohodlně opřít, a nemusel se shýbat, aby mi položil bradu na rameno. Musím přiznat, že mi bylo hodně dobře. Užívala jsem si to, dokud mi nestrčil ruku pod sukni. Vysmekla jsem se a jeho nenapadlo nic lepšího, než mě také začít lechtat a honit po okolí. Koneckonců jeho kamarádovi tenhle trik vyšel. Utíkala jsem mu okolo hromady betonářských výztuží, potom kolem nějakého nářadí a přeskočila jsem provaz oddělující jednotlivé pozemky. Za mnou se ozvalo tiché zaklení a slyšela jsem, jak upadl. Když jsem se otočila, spatřila jsem ho zamotaného v provazu. Nikki, zakřičela jsem a znovu se rozběhla. „Nikki!“

„Tady jsem!“ zaslechla jsem přes burácení vln. Šla jsem tím směrem až k okraji útesu. Bylo to tak vysoko, že jsem sotva viděla, jak dole voda naráží do kamenité pláže.

„Kde jsi?“

Pak jsem to uslyšela. Sténání z vedlejší parcely. Mezi vlnami se ozývalo pleskání a čvachtání bahna. „Nikki?“ Spatřila jsem její dlouhé hubené nohy, v měsíčním svitu úplně žluté. Na ní ležel fotbalista.

Za mnou někdo zašeptal: „Jsem přímo tady.“

Otočila jsem se akorát včas, abych viděla Zrzku ohnat se lopatou. Nepamatuji si, jak jsem padala, i když bych ráda. Chtěla bych cítit ten proud vzduchu, tu lehkost těla. Další věc, kterou si pamatuji, je tvůj obličej. Tehdy ti bylo čtrnáct, byla jsi mladší než já a já ti toho mohla tolik vyprávět. O lidech, o věcech, o všem, co jsi potřebovala vědět.

Dahlia mi vlepí pusu na čelo. „Mám nápad. Pojďme si Nikki vyhledat!“

„To by bylo zbytečné. Stalo se to příliš dávno.“ Neřeknu jí, že jsem její jméno vyhledávala již 403232krát. Dahlia má denně povolených jen pětasedmdesát minut se společnicí, takže mám dost volného času a snažím se využívat ho co nejlépe. Nikdy jsem Nikki nenašla, ale nějaký výsledek mé pokusy přece jen měly – Nikki měla tenkrát pravdu, znala jsem Zrzčino jméno. Prošla jsem dlouhý časový úsek veřejného informačního kanálu a postupně jsem se o ní dozvěděla spoustu věcí – sňatek, narození dítěte, pak dlouho žádné informace, zpráva o synovi, jenž spáchal sebevraždu skokem z okna mrakodrapu. Zrzka teď žije v pečovatelském domě pro seniory v okrese Del Norte, 432 mil severně odtud. V průběhu let se mi podařilo zpracovat jednu informaci: kdybych zůstala naživu, byla bych teď stařenka. Měla bych celý život za sebou a nemusela bych se strachovat, co provedli Nikki.

„Jak myslíš, že to udělali?“ zeptám se. „Jak mě nahráli? Pokud na to existuje po smrti tak krátké okénko, jak jsi mi říkala, pouhých několik minut, tak jak to stihli? Spadla jsem přece do oceánu.“

„Vydrž chvilku.“ Dahlia sklouzne z postele a zapne obrazovku. „Chci ti něco ukázat, jen jsem čekala na správnou chvíli.“ Zobrazí starou policejní zprávu. Naskenuji si ji. Píše se tam o mně. Tolik jsem se soustředila na Nikki, na vyprávění a to, abych potěšila Dahlii a zároveň nenaštvala Matku, že jsem si toho nevšimla.

„Kde jsi to našla?“

„Trochu jsem hledala, když jsi byla ve spánkovém režimu.“ Dahlia se zakření, je na sebe pyšná. A já jsem pyšná také. Projevila laskavost! V izolaci je pro Dahlii stále těžší myslet také na ostatní. Možná je to moje zásluha, že je teď dobrosrdečnější. Možná na tom mám aspoň maličký podíl.

„Podívej,“ řekne. „Nezemřela jsi hned. Měla jsi zlomenou páteř a byla jsi už skoro podchlazená, když tě na pláži našel nějaký běžec. Je vážně zázrak, že ses neutopila.“

Nevím, jak tohle zpracovat, ale v té zprávě se píše přesně to, co mi Dahlia právě řekla. Sebevražda, přečtu nahlas.

„Já vím. Také jsem tomu nemohla uvěřit.“

Snažím se vybavit si to, vytáhnout myšlenku, jež musela následovat po té poslední, na kterou si vzpomínám. Nikdy jsem po ní nepátrala. Třeba tam někde je a čeká na mě?

Ale ne. Není tam nic. Praštím do zdi a udělám do ní důlek.

„Lilac!“

„Omlouvám se, vážně se omlouvám.“ Obě čekáme s nastraženýma ušima na Matku, která ale nepřichází, a já přitom hledím dolů sama na sebe. Nemám nijak široké periferní vidění, je pro mě proto těžké zahlédnout něco jiného než mé pásy.

„Jestli se Nikki něco stalo, nebylo by to napsané v té zprávě?“ zašeptá Dahlia.

Často si myslím, že ji znám, že o ní vím všechno, ale ona pak udělá něco zcela nečekaného a já si připadám jako slepá.

„O tom nemůžu nic vědět.“ Nechtěla jsem to říct tak ostře. Nejspíš má pravdu. Je možné, že Nikki je ještě pořád někde venku, ale dokud budu zavřená v tomhle mrakodrapu, nikdy ji nenajdu.

„Máš pravdu. Promiň.“

„Neomlouvej se, Dahlio. Přivedla jsi mě zpět k životu. Mám tě ráda.“ Kéž bych měla slzné kanálky. Chce se mi brečet. „Co se mnou bude?“

„Nevím.“ Pláče za nás obě.

Nepodaří se jí vyzvednout mě na postel, proto se nakonec rozhodne spát na koberci s dekou omotanou kolem mého podvozku a jejího těla. Počkám, než usne, a pak se zkusím vyprostit.

Matka leží na gauči, na rozsvícené stěně hoří dopravní letadlo. Obraz se zatřese současně se zvukem výbuchu. Teroristé, kteří se pokusili unést letadlo z letiště v Burbanku, jsou mrtví, stejně jako dosud neupřesněný počet rukojmích, oznamuje reportér. Na pozadí je vidět dým, plameny a hasiči. Nejsem příliš pokročilá, přesto vím, že karanténa neslouží jen k ochraně zdraví. Má také udržet osoby v postižených oblastech izolované od ostatních.

Natáhnu kleště k ozdobnému polštářku a po několika marných pokusech ho nakonec uchopím. Matka se na gauči zavrtí, takže čekám, než se uvelebí a zase znehybní. Pak jí přitisknu polštářek na obličej.

Vzpouzí se, máchá kolem sebe a kope nohama. Držím polštářek pevně. Sama se divím, jakou mám sílu, jak ji dokážu držet bez větší snahy, dokonce i když mě praští do hlavy. Nebolí to, ale vybaví se mi vzpomínka – úder lopatou a hrozivá rozpínající se temnota – a v tu chvíli z ní polštářek sundám.

Matka lapá po dechu, dáví se, potom se svalí z gauče a po čtyřech se ode mě plazí pryč. „Ty šílená zrůdo!“

Vyskočí na nohy, sáhne po váze ze své výstavní poličky a hodí ji po mně. Váza se odrazí od mé hranaté hlavy. Skoro bych si toho nevšimla, ale spadne mi levé oční víčko. Váza leží na podlaze roztříštěná na kusy. Matka se drží za krk.

„Omlouvám se. To jsem neměla dělat.“ Rozjedu se k ní, ale ona vyjekne, uteče do ložnice a rychle za sebou zavře dveře. Vydám se k nim a zaklepu. „Prosím, neposílejte mě pryč.“

„Zbláznilo se to,“ piští uvnitř. „Snažilo se mě to zabít!“

Zamířím ke vchodovým dveřím. Není na nich žádná klika, tak do nich praštím. Ani se nepohnou. Udeřím znovu. A znovu. Třískám do nich hlava nehlava. Tak se sakra otevřete, zakřičím. Najedou v nich cvakne a odsunou se, jako by jen čekaly na můj příkaz.

Řeknu výtahu, ať mě sveze do přízemí. Trhne sebou a opravdu se rozjede. Sleduji na displeji ubývající čísla, patro za patrem se řítím k zemi.

Výtah je obložen zrcadly. Nemůžu si nevšimnout té bílé popelnice – svého těla –, které na mě zírá zpět přes svěšené víčko. Zamává mi rozviklanými kleštěmi. Jsem to já? zeptám se nahlas. Dokonce ani ten hlas nepatří mně, ale jakési podivně standardizované náctileté dívce.

Dole skoro zapomenu vystoupit. Než se vzpamatuji, dveře výtahu už se začnou zavírat a málem mi skřípnou podvozek. Trhaně se sunu vpřed, mám potíže s rovnováhou, protože dole se mi uvolnila nějaká podpěra. Nerozbitná rozhodně nejsem, to je jasné. Zkontroluji si baterii: sedmdesát procent. Aspoň že mě Dahlia nedávno nabila. Dahlia. Jakmile se dostanu přes ulici, otočím se k jejímu oknu.

Vůbec jsem netušila, jak vysoké ty budovy vlastně jsou. Jejich špičky se ztrácí v nízko položené mlze. Okna jsou nahuštěná jedno vedle druhého a za každým z nich problikává nejméně jeden život. Odpočítám patra, Dahliino je sto dvanácté. Použiji maximální přiblížení, i když s poškozeným víčkem je to náročné. Už ho vidím – okno je ozdobené fialovými motýlky, světla jsou rozsvícená a po místnosti se míhají stíny. Najednou stojí u okna, ruce má položené na skle. Neslyším ji, ale vidím, jak její ústa volají mé jméno, Lilac, Lilac!

Rozjedu se zpět k budově. Tohle byla obrovská chyba – nemůžu ji opustit. Avšak dveře, které se mi před chvílí poslušně otevřely, nereagují. Nezáleží na slovech, na hlasitosti ani na tom, kolikrát do nich udeřím. Teď, když jsem venku, se neotevřou. Místo toho se rozezní alarm. Donutí mě to k útěku, dám se do pohybu a uháním po prázdném chodníku. Kolem mě není živé duše.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Společníci.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.