Devolution. Copyright © 2020 by Max Brooks.

Devoluce – Očité svědectví o útoku seskvečů u Mt. Rainier

Copyright © ZONER software, a.s. E-kniha vyšla v roce 2021. Všechna práva vyhrazena. Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována či jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

Šéfredaktorka: Iva Šišperová. Odpovědná redaktorka: Mgr. Ivana Vrajová. Překlad: Bc. Veronika Nohavicová. Obálka: Mgr. Petr Bernát. Tvorba e-knihy: Miroslav Kučera. Vydavatel: Zoner Press, ZONER software, a.s., Nové sady 18, 602 00 Brno, tel.: 532 190 883, e-mail: knihy@zoner.cz, web: www.zonerpress.cz.

Katalogové číslo: ZRE2105
ISBN MOBI: 978-80-7413-467-8
ISBN EPUB: 978-80-7413-466-1

Očité svědectví o útoku seskvečů u Mt. Rainier

Max Brooks

Henrymu Michaelu Brooksovi: Kéž porazíš všechny své strachy.

Jak odporné zvíře je opice a jak je nám podobná
– Marcus Tullius Cicero.

Obsah

Úvod

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Epilog

O autorovi

Poděkování

Poznámky pod čarou

Úvod

Bigfoot ničí město. Tak zněl titulek článku, který jsem dostal nedlouho po erupci Mount Rainier. Myslel jsem, že jde o spam, nevyhnutelný výsledek přemíry online průzkumu. V té době jsem právě dokončoval snad stý úvodník o Rainieru a analyzoval jsem každou stránku toho, co mělo být předvídatelnou kalamitou, a tudíž se jí mělo dát i zabránit. Stejně jako zbytek země jsem potřeboval fakta, ne senzace. Zůstat nohama na zemi bylo cílem spousty úvodníků, protože ze všech lidských selhání týkajících se Rainieru – politických, ekonomických, logistických – to byl právě psychologický aspekt, ta zveličováním poháněná hysterie, která nakonec zabila nejvíc lidí. A tady to bylo znovu, přímo na obrazovce mého notebooku: Bigfoot ničí město.

Prostě na to zapomeň, řekl jsem si, svět se přes noc nezmění. Nadechni se, smaž to a jdeme dál.

A téměř jsem to i udělal. Až na to jedno slovo.

„Bigfoot“.

Článek zveřejněný na obskurních kryptozoologických webových stránkách tvrdil, že zatímco se zbytek země soustředil na hněv Rainieru, odehrávala se menší, ale neméně krvavá katastrofa jen pár mil od něj v izolovaném, bohatém a vysoce vyspělém eko-městečku Greenloop. Autor článku, Frank McCray, popisoval, že erupce nejen odřízla Greenloop od záchrany, ale také jej zanechala na pospas tlupě hladových, lidoopům podobných stvoření, která sama prchala před toutéž katastrofou.

Detaily útoku byly zaznamenány v deníku obyvatelky Greenloopu Kate Hollandové, sestry Franka McCraye.

„Její tělo nikdy nenašli,“ napsal mi McCray v následném e-mailu, „ale pokud dokážete zveřejnit její deník, možná si ho přečte někdo, kdo ji mohl zahlédnout.“

Když jsem se zeptal, proč zrovna já, odpověděl: „Protože jsem sledoval Vaše úvodníky o Rainieru. Nepíšete o ničem, co jste si napřed pořádně neověřil.“ Když jsem se zeptal, proč si myslí, že by mě vůbec měli zajímat bigfooti, odpověděl: „Četl jsem Váš článek ve Fangorii.“

Zjevně jsem nebyl jediný, kdo si věci uměl ověřovat. McCrayovi se nějak podařilo vypátrat můj desítky let starý seznam „Top pětky klasických filmů o bigfootech“ pro ikonický hororový časopis. V tom článku jsem psal o tom, jak jsem vyrůstal „během špičky šílenství ohledně bigfoota“, a vyzýval jsem čtenáře, aby se na ty staré filmy podívali „očima šestiletého dítěte, očima, které neustále přelétají od hrůzy na obrazovce k temným, šumějícím stromům za oknem“.

Přečtení tohoto článku muselo McCraye přesvědčit, že nějaká moje část není zcela připravena zanechat dětskou posedlost v minulosti. Musel také vědět, že můj dospělácký skepticismus mě přinutí pečlivě si jeho příběh prověřit. Což jsem udělal. Než jsem McCraye znovu kontaktoval, zjistil jsem, že skutečně existovala silně medializovaná komunita známá jako Greenloop. Existoval rozsáhlý mediální soubor vztahující se k jeho založení – a k jeho zakladateli Tony Durantovi. Tonyho manželka Yvette také až do okamžiku erupce pořádala několik online kurzů jógy a meditace přímo ze Společenského domu v tomto městě. Toho dne ale vše ustalo.

To nebylo neobvyklé ve městech, která ležela v cestě vřících bahnotoků z Rainieru, jenže rychlá kontrola oficiální FEMA mapy ukázala, že Greenloop nikdy zasažen nebyl. A zatímco poničené oblasti, jako je Orting a Puyallup, se nakonec znovu napojily na svou digitální stopu, Greenloop zůstával černou dírou. Žádné tiskové zprávy, žádné amatérské nahrávky. Nic. Dokonce i Google Earth, který byl tak pečlivý při updatech svých satelitních snímků oblasti, stále zobrazuje původní, ještě před-erupční fotografie Greenloopu a okolní oblasti. Jakkoli podivné se všechny ty rudé praporky mohou zdát, to, co mě nakonec dohnalo zpátky k McCrayovi, byla skutečnost, že jediná zmínka o Greenloopu po katastrofě, kterou jsem dokázal nalézt, byla zpráva místní policie, která tvrdila, že vyšetřování stále „probíhá“.

„Co víte?“ zeptal jsem se ho po několikadenním rádiovém tichu. Právě tehdy mi poslal odkaz na AirDrop s fotoalbem pořízeným vrchní strážkyní parku Josephine Schellovou. Schellová, se kterou jsem posléze pořídil rozhovor pro tento projekt, vedla první průzkumný a záchranný tým do zuhelnatělých pozůstatků toho, co kdysi bývalo Greenloopem. Mezi mrtvolami a troskami objevila deník Kate Hollandové (rozené McCrayové) a každou stránku si ofotila dřív, než byl originál zabaven.

Nejprve jsem měl i přesto všechno podezření na hoax. Jsem dost starý na to, abych si pamatoval na proslulé „Hitlerovy deníky“. Nicméně, když jsem dočetl poslední stránku, nemohl jsem si pomoci a jejímu příběhu jsem uvěřil. Stále mu věřím. Možná je to v prostotě jejích zápisků, její frustrujícím způsobem věrohodné nevědomosti o čemkoli spojeném se seskvečem. Nebo je v tom jen má vlastní iracionální touha dát konečně rozhřešení tomu vyděšenému klučíkovi, kterým jsem kdysi býval. Právě proto jsem publikoval Katin příběh společně s několika články z novin a podpůrnými rozhovory, které, jak doufám, poskytnou určitý kontext i čtenáři, který s mytologií kolem seskveče není seznámen. Během sestavování tohoto průzkumu jsem silně zápasil s tím, co ještě do něj zahrnout. Existují doslova desítky učenců, stovky lovců a tisíce zaznamenaných setkání. Všemi se probrat by mohlo trvat léta, pokud ne desítky let, a tento příběh prostě nemá k dispozici tolik času. To proto jsem se rozhodl své rozhovory omezit na dvojici osob s přímým, osobním zapojením do této kauzy a své literární odkazy na knihu The Sasquatch Companion (příručka) Stevea Morgana. Kolegové – nadšenci pro bigfoota bezpochyby uznají, že Morganova „příručka“ je nejrozsáhlejším a nejaktuálnějším pojednáním na toto téma, kombinujícím historické záznamy, nedávná očitá svědectví a vědecké analýzy expertů, jako je doktor Jeff Meldrum, Ian Redmond, Robert Morgan (shoda jmen) a zesnulý doktor Grover Krantz.

Někteří čtenáři mohou také zpochybnit mé rozhodnutí vypustit určité geografické detaily vztahující se k přesnému umístění Greenloopu. K tomu jsem přistoupil, abych odradil turisty a rabovače od kontaminace dosud stále aktivního místa činu. S výjimkou těchto detailů a nezbytných oprav hláskování a gramatiky zůstal deník Kate Hollandové beze změn. Lituji pouze toho, že jsem nemohl udělat rozhovor s Katinou psychoterapeutkou (která jí psaní deníku navrhla) kvůli lékařskému tajemství. Přesto mi však mlčení této psychoterapeutky připadá, alespoň tedy mně, jako přiznání naděje. Konec konců, proč by se lékařka obávala o tajemství své pacientky, pokud by nevěřila, že je dotyčná pacientka stále naživu?

V době, kdy toto píšu, je Kate pohřešována již třináct měsíců. Jestliže se nic nezmění, v době vydání knihy už možná od jejího zmizení uplyne několik let.

V současnosti nemám žádné fyzické důkazy, které by potvrdily příběh, který se chystáte číst. Možná jsem byl oklamán Frankem McCrayem, nebo jsme možná byli oba oklamáni Josephine Schellovou. Nechám vás, čtenáře, posoudit, zda vám budou následující stránky připadat rozumným způsobem možné a zda jako ve mně i ve vás znovu probudí hrůzu dávno pohřbenou pod postelí mládí.

Kapitola 1

Chcete-li ztratit z očí i mysli zločiny svých současníků, vydejte se do lesů.

Jean-Jacques Rousseau

Zápis v deníku #1

22. září

Jsme tady! Dva dny za volantem, jedna noc v Medfordu a konečně jsme tu. A je to dokonalé. Domy jsou opravdu uspořádané do kruhu. No jo, hmm, ale říkala jsi mi, abych se nebrzdila, neupravovala, nemazala a nevracela se. A právě proto jsi mi doporučila papír a pero. Žádná klávesa backspace. „Prostě piš pořád dál.“ Dobře. Jak myslíš. Jsme tu.

Kéž by tu tak mohl být i Frank. Nemůžu se dočkat, až mu dneska večer zavolám. Určitě se mi znova omluví za to, že se zasekl na konferenci v Kantonu, a já mu znova řeknu, že je to jedno. Už tak toho pro nás udělal tolik! Příprava domu, všechny ty video prohlídky na FaceTimu. Má pravdu, že tohle místo zdaleka nevystihují. Zvlášť ne tu stezku. Kdyby tu tak mohl být se mnou na té první procházce, kterou jsem si dneska udělala. Byla kouzelná.

Dan jít nechtěl. Nepřekvapivě. Říkal, že musí zůstat doma a pomoct s vybalováním. Vždycky tvrdí, že bude pomáhat. Já mu řekla, že si chci a potřebuju protáhnout nohy. Dva dny v autě! Ta nejhorší cesta vůbec! Neměla jsem celou dobu poslouchat zprávy. Já vím, „dávkovat si věci kolem sebe, zjišťovat fakta, ale nepřehánět to“. Máš pravdu. Neměla jsem to dělat. Zase Venezuela, čím dál víc vojáků. Uprchlíci. Další člun převržený v Karibiku. Tolik člunů. Sezóna hurikánů. Alespoň to bylo jen rádio. Pokud bych neřídila, nejspíš bych se to snažila sledovat na mobilu.

Já vím. Já vím.

Měli jsme alespoň jet po cestě podél pobřeží, jako když jsme se s Danem poprvé vzali. Měla jsem si stát za svým. Jenže podle Dana byla 5 rychlejší.

Uf.

Všechny ty hnusné průmyslové farmy. Všechny ty ubohé krávy namačkané jedna na druhou na žhavém slunci. Ten puch. Víš, že jsem na pachy citlivá. Když jsme sem dojeli, měla jsem pořád dojem, že mi jím načichly šaty, vlasy, že ho pořád cítím v nose. Potřebovala jsem se projít, nadechnout se čerstvého vzduchu, protáhnout si krční svaly.

Nechala jsem Dana, ať si dělá, co chce, a vydala jsem se po značené stezce za naším domem. Je vážně nenáročná, postupně stoupá po terasovitých, dřevem obložených schodech každých pár set metrů nebo tak. Vede kolem domu našich sousedů, a tam jsem ji uviděla. Starou dámu. Pardon, starší. Rozhodně měla šedivé vlasy. A krátké, myslím. Přes kuchyňské okno se to nedalo dobře rozeznat. Právě něco dělala u dřezu. Zvedla hlavu a zahlédla mě. Usmála se a zamávala mi. I já jsem se usmála a zamávala jsem taky, ale nezastavila jsem se. Není to nezdvořilé? Mně jenom připadalo, že tak jako na vybalování, bude ještě dost času i na seznamování. No jo, možná jsem si to vlastně nemyslela. Nemyslela jsem na nic. Jenom jsem chtěla jít dál. Bylo mi to trochu hloupé, ale ne dlouho.

Co jsem viděla…

Okay, vzpomínáš si ještě, jak sis myslela, že když si načrtnu uspořádání tohohle místa, mohlo by mi to pomoct s potřebou organizovat okolí? Myslím si, že je to dobrá myšlenka, a pokud bude alespoň za něco stát, možná ti pošlu naskenovaný obrázek. Rozhodně ale není možné, aby jakýkoli obrázek, nebo dokonce fotka, dokázaly zachytit, co jsem viděla na té první procházce.

Ty barvy. Všechno v L. A. je šedivé a hnědé. Šedé, mlhavě jasné nebe, ze kterého mě vždycky bolely oči. Hnědé kopce mrtvé trávy, které mě nutily kýchat a ze kterých mě bolela hlava. Tady existuje opravdová zelená jako tam na východě. Ne. Lepší. Tolik odstínů. Frank mi říkal, že tu bylo sucho, a myslím, že jsem dokonce vedle dálnice zahlédla kousek zažloutlé trávy, ale venku mi to připadá jako v zelené duze – od jasně zlatavé po tmavě namodralou. Keře, stromy.

Stromy.

Vzpomínám si, jak jsem ještě v L. A. byla poprvé na výpravě do kaňonu Temescal. Ty nevysoké, šedivé a pokroucené duby s těmi drobnými špičatými listy a úzkými žaludy ve tvaru kulek. Vypadaly tak výhružně. Možná to zní až moc dramaticky, ale tak mi to připadalo. Jako by se opravdu vztekaly nad tím, že musí žít v té horké, tvrdé a zaprášené mrtvé hlíně.

Tyhle stromy jsou šťastné. Jo, fakt jsem to řekla. A proč by neměly být, v té bohaté, měkké a deštěm zalévané půdě. Pár jich má světlou, flekatou kůru a zlaté, opadající listy. Mísí se tu mezi vysokými, mocnými borovicemi. Některé mají jehličí se stříbřitým spodkem nebo ten plošší, měkčí druh, který se o mě jemně otíral, když jsem procházela kolem. Uklidňující sloupy, které podpírají nebe, vyšší než cokoli v L. A. včetně těch vychrtlých vlnících se palem, na které jsem se nemohla podívat, aniž by mě nebolelo za krkem.

Kolikrát jsme vlastně mluvili o tom uzlu přímo pod mým pravým uchem, který mi probíhá až pod ruku? Úplně zmizel. Bez ohledu na to, jak moc jsem zakláněla hlavu. Žádná bolest. A to jsem si ani nic nebrala. Chtěla jsem. Dokonce jsem si připravila dva Aleve na kuchyňskou linku, až se vrátím. Nebyly potřeba. Všechno fungovalo. Krk, ruka. Uvolněné.

Stála jsem tam možná deset minut nebo tak, pozorovala jsem, jak slunce svítí skrze listy, a všímala si jeho zářivých, mlhavých paprsků. Třpytily se. Natáhla jsem ruku, abych jeden chytila, ten jako čtvrťák velký kotouček tepla, který ze mě vytahoval napětí. Ukotvoval mě.

Co jsi to říkala o osobnostech s OKP (OCD)? Že fakt máme problém žít v přítomnosti? Ne tady a ne teď. Cítila jsem každou vteřinu. Zavřené oči. Hluboké očišťující nádechy. Voňavý, vlhký a chladný vzduch. Naživu. Přirozená.

Bylo to tak odlišné od transplantovaného L. A. s těmi trávníky a palmami a lidmi žijícími z vody ukradené někomu jinému. Měla tam být poušť, ne roztahující se pyšná zahrada. Možná právě to je důvod, proč jsou tam všichni tak nešťastní. Vědí, že všichni žijí v přetvářce.

Já ne. Už ne.

Pamatuju si, jak jsem si pomyslela: Lepší už to být nemůže. Ale mohlo. Otevřela jsem oči a pár kroků od sebe jsem uviděla veliký, smaragdově zbarvený keř. Předtím jsem ho přehlédla. Keř s lesními plody! Vypadaly jako ostružiny, ale pro jistotu jsem se mrkla na internet. (Mimochodem skvělý wifi signál, dokonce i tak daleko od domu!) Opravdu jsem se nepletla a taky to byl parádní nález! Frank říkal něco o tom, že letní sucho letos úrodu lesních plodů zničilo. A přesto tu byl tenhle keř přímo přede mnou. Čekal na mě. Pamatuješ si, jak jsi mi říkala, abych byla otevřenější příležitostem a vnímala všechna znamení?

Vůbec nevadilo, že jsou trošku natrpklé. Vlastně díky tomu byly ještě lepší. Jejich chuť mě přenesla zpátky k borůvkovému keři za naším domem v Columbii.[1] Jak jsem se nikdy nemohla dočkat srpna, kdy dozrávaly, jak jsem prostě musela potají otrhávat ty nafialovělé kuličky už v červenci. Zaplavily mě všechny ty vzpomínky, všechna ta léta, to, jak taťka čte Borůvky pro Sal a já se směju, když narazí na medvěda. Právě tehdy mě začalo štípat v nose a v koutcích očí se mi začaly hromadit slzy. Nejspíš bych se rozbrečela přímo tam, ale zachránil mě, doslova, jeden ptáček.

Vlastně dva. Všimla jsem si párku kolibříků třepetajících se kolem těch vysokých nachových kytiček kvetoucích na plácku osvětleném sluncem jako od Disneyho. Viděla jsem, jak se jeden zastavil u květu a ten druhý se bzučivě zavěsil přímo vedle něho, a pak se stalo něco strašně roztomilého. Ten druhý začal toho prvního pusinkovat a poletoval kolem něj tam a zpátky s tím svým měděně oranžovým peřím a růžovočerveným hrdélkem.

Okay, myslím, že už máš těch mých přirovnání tak akorát plné zuby. Promiň. Jenže já musím pořád myslet na ty papoušky. Vzpomínáš si na ně? Ty, co jsme o nich mluvily? To divoké hejno? Vzpomínáš si, jak jsme strávily jedno celé sezení hovorem o tom, jak mě jejich skřehotání rozčiluje? Omlouvám se, pokud jsem neviděla tu souvislost, kterou jsi mi chtěla ukázat.

Ubožátka malá. Zněli tak vyděšeně a rozzlobeně. A proč by taky ne? Co jiného mohli cítit, když je nějaký zloduch vypustil do prostředí, pro které se nenarodili? A jejich mladé? Vylíhli se s tímhle pichlavým nesouladem v genech. Každá buňka toužící po prostředí, které nemůžou najít. Nepatřili sem! Nic sem nepatřilo! Je těžké pochopit, co je špatně, dokud to nemůžeš srovnat s tím, když je to dobře. Tohle místo s těmi vysokými, zdravými stromy a šťastnými líbajícími se ptáčky. Všechno, co tu je, sem patří.

Já sem patřím.

Podle radiové relace Marketplace Amerického veřejnoprávního rozhlasu. Přepis rozhovoru moderátora Kaie Ryssdala se zakladatelem Greenloopu Tonym Durantem.

Ryssdal: Ale proč by se někdo, zvlášť někdo, kdo je zvyklý na městský nebo třeba příměstský život, chtěl izolovat tak daleko v divočině?

Tony: My ale vůbec nejsme izolovaní. Přes týden mluvím s lidmi z celého světa a o víkendech jsem i se svou ženou obvykle v Seattlu.

Ryssdal: Ale ten čas, který musíte věnovat dojíždění do Seattlu…

Tony: …je ničím ve srovnání s tím, kolik hodin lidi tráví zbytečně v autech každý den. Zamyslete se nad tím, kolik času trávíte dojížděním do práce a z práce, kdy buď ignorujete, nebo vědomě nesnášíte město kolem vás. Když žijeme na venkově, času ve městě si vážíme, protože ho tam trávíme dobrovolně, a ne z povinnosti; je to pro nás odměna, ne otrava. Revoluční životní styl Greenloopu nám dovoluje užívat si těch nejlepších částí městského i venkovského životního stylu.

Ryssdal: Věnujme teď minutku tomu „revolučnímu životnímu stylu“. V minulosti jste Greenloop popisoval jako nový Levittown.

Tony: To taky je. Levittown byl prototypem prosperity. Měl jste tu všechny ty mladé vojáky, co se vraceli z druhé světové války, čerstvě se oženili a strašně chtěli založit rodinu, takže toužili po vlastním domově, jenže bez prostředků, aby si ho mohli dovolit. A současně tu byla ta revoluce ve výrobě; efektivnější výroba, zlepšená logistika, předvyrobené díly… všechno ještě z války, ale s ohromným potenciálem pro dobu míru. Levittové byli první, kdo si tenhle potenciál uvědomili a využili ho pro první americkou „plánovanou komunitu“. A tu vystavěli tak rychle a levně, že se stala vzorem pro moderní předměstí.

Ryssdal: A vy říkáte, že ten model se vyvinul přirozeně.

Tony: To neříkám já, to uznala celá země už dávno v šedesátých letech, když jsme si uvědomili, že náš životní styl nás zabíjí. K čemu je dobrý všechen ten pokrok, když nemůžete jíst jídlo nebo dýchat vzduch nebo dokonce žít na zemi, protože ji zatopí zvednutá hladina oceánu? Věděli jsme už půl století, že potřebujeme udržitelné řešení. Ale jaké? Otočit běh času? Žít v jeskyních? Právě to chtěli ranní environmentalisté, nebo alespoň tohle z toho vyplynulo. Vzpomínáte na tu ikonickou scénu z Nepříjemné pravdy, kde nám Al Gore ukázal váhy se zlatými cihlami na jedné misce a Matkou Zemí na druhé? Jaká je tohle volba?

Nemůžete od lidí žádat, aby se vzdali osobního, hmatatelného pohodlí pro nějaké éterické ideály. Proto padl komunismus. Proto padly všechny ty primitivní hipísácké komunity ve stylu „vraťme se zpátky k zemi“. Nesobecké odříkání je možná fajn pro krátkodobé křížové výpravy, ale jako životní styl je neudržitelné.

Ryssdal: Dokud jste nepřišel s Greenloopem.

Tony: Opět, já sám s ničím nepřišel. Jen jsem se na otázku podíval skrze minulá selhání.

Ryssdal: K předešlým pokusům jste byl velmi kritický…

Tony: Já bych to nenazval kritikou. Nebyl bych tady, kdyby nebylo těch, kteří přišli přede mnou. Ale podívejte se na ta obrovská, vládou sponzorovaná eko-města, jako je Masdar[2] nebo Dongtan[3]. Příliš velké. Příliš drahé. A rozhodně příliš ambiciózní pro Ameriku po sekvestraci[4]. Stejně tak jsou předem ztracené i menší, evropské modely, jako je BedZED[5] nebo Sieben Linden[6], protože spoléhají na vynucené odříkání. Líbil se mi projekt Dunedin[7] na Floridě. Je pohodlný a zvládnutelný, jenže prostě nemá nic úžasného, a tohle…

Ryssdal: Měli bychom podotknout, že Tony teď ukazuje na domy a krajinu kolem nás.

Tony: Řekněte, že tohle není jako definice „úžasného“?

Ryssdal: Je pravda, co se říká o tom, jak jste unesl zájezd společnosti Cygnus a projekt jste jim představil až potom, co jste je dostal sem nahoru?

Tony: (Směje se) To určitě. Věděli, že jim chci představit projekt, a věděli taky, že má něco společného s parcelami, které měla federální vláda v plánu nabídnout v aukci soukromníkům, jenže na mou nabídku neslyšeli, dokud jsme nestáli… vlastně… přímo na tomhle místě, kde stojíme právě teď.

Ryssdal: A pak už mluvila příroda.

Tony: A já. (Oba se smějí) Opravdu, tak jako Steve Jobs řídil orchestr[8], můj orchestr je tahle krajina. Když jste tady, obklopuje vás a vy se na ni napojíte na vnitřní úrovni, uvědomíte si, že tohle spojení je jediný způsob, jak zachránit naši planetu. To byl celou dobu ten problém; ničili jsme svět přírody, protože jsme si od něj vytvořili příliš velký odstup.

Požádal jsem své přátele z Cygnu, aby si představili dvě různá vyústění pro tuhle brzy privatizovanou krajinu. Dohola ji vykácí čínská dřevařská společnost nebo… nebo… minimální stopa mikro-eko-komunity, která zosobňuje novou Zelenou revoluci. Ne víc než šest domů, obklopujících společenský dům ve tvaru obrácené želvy, která je podle víry některých domorodých Američanů základem, na kterém je vystavěn svět.

Popsal jsem jim, že domy ve tlingitském stylu budou vypadat, jako by doslova vyrůstaly přímo z lesa.

Ryssdal: Což právě teď vidíme.

Tony: Přesně, ale co není viditelné hned, je, že tyhle domy jsou všechny postaveny ze stoprocentně recyklovaných materiálů. Dřeva, kovu, izolace je z recyklované modré džínoviny. Jediný nový materiál je bambus na podlahy. Bambus je pro planetu opravdu důležitý. Proto, jak vidíte, roste všude v okolí. Nejen, že je to jeden z nejuniverzálnějších a nejobnovitelnějších stavebních materiálů vůbec, ale také pomáhá znovu zachycovat uhlík. Máme tu taky takzvané „pasivní prvky“, jako obrovská okna od podlahy až ke stropu v obývacím pokoji, které vám umožňují celý dům vyhřát nebo ochladit zvednutím nebo spuštěním rolet.

Ale pasivní prvky mají jen omezený dosah. Co se týká aktivní, zelené technologie, máme tu všechno. Vidíte to modrofialové zbarvení střech? To jsou solární panely. Samolepicí, jako bývaly staré tapety, a s technologií „triple junction“, takže dokážou využít každý foton i za zamračeného dne. A tyhle převedené ampéry se ukládají do Cygnem patentované baterie, která nejenom že je nepostřehnutelně zabudovaná do zdí, ale taky je o 13,5 procenta efektivnější než ty od konkurence.

Ryssdal: Trhni si, Elone Musku!

Tony: Ne, ne, já mám Elona rád, je to fajn chlap, ale ještě se má co učit.

Ryssdal: Jako třeba program zisku ze solární energie?

Tony: Přesně. Pokud vyrobíte víc energie, než potřebujete, proč ji nemoct prodat zpátky do systému? A tím nemyslím slevu, jako máme v některých státech. Myslím prodej za hotové, tak jak to dělají Němci už dvě desetiletí. To není technologie, ale prostě jenom dobrý obchod, kdy vyděláváte peníze, i když sedíte doma na zadku.

Ryssdal: A když už mluvíme o těch…

Tony: K tomu jsem se chtěl dostat. Domy nezachytávají jen sluneční světlo, shromažďují taky plynný metan z, a na to si počkejte, vašich vlastních výkalů. Opět, nic nového. Bioplyn se používá v rozvinutých zemích už celá léta. Dokonce i některá americká velkoměsta ho čerpají ze skládek do sil. Greenloop vzal všechny ty těžce získané zkušenosti a povýšil je na americký předměstský standard. Každý dům stojí na generátoru bioplynu, který rozkládá všechno, co spláchnete. Ale vy to nevidíte ani necítíte a ani o tom nemusíte přemýšlet. Všechno se to ovládá přes Cygnus systém „chytrého bydlení“.

Ryssdal: Můžete ten systém představit trochu blíž?

Tony: Opět, nic nového. Spousta domů se mění na chytré. Greenloop to prostě vzal rychleji. Centrální program domácnosti se ovládá hlasem nebo dálkovým ovládáním a neustále klade důraz na efektivní využití energie. Neustále přemýšlí, neustále počítá a neustále dává pozor na to, abyste neproplýtvali ani jeden ampér nebo watt. Každý dům je plný tepelných a pohybových čidel. Při nastavení na nejvyšší efektivitu se automaticky vypínají veškerá světla a vytápění v každém právě nevyužívaném prostoru. A vy nemusíte dělat nic jiného než prostě žít tak, jak jste zvyklí žít. Nemusíte se vzdát ani trošky ze svého pohodlí nebo času.

Ryssdal: A to všechno vychází ze stejné politické vůle, která dovolila státu Washington změnit svou politiku ohledně solární energie.

Tony: A věnovat polovinu peněz na její vybudování, vystavět soukromou odbočku až z hlavní dálnice a položit všechny ty míle kabelu z optických vláken.

Ryssdal: Zelená pracovní místa.

Tony: Zelená pracovní místa. Kdo udržuje všechnu tu báječnou elektroniku v chodu? Kdo čistí ty solární panely? Kdo vykydá všechen ten použitý odpad z generátorů bioplynu, naloží ho spolu s odpadem a recyklovanými věcmi a zbytky z kuchyně, jenom aby vám dovezl všechen ten organický odpad zpátky jako kompost, který můžete vysypat kolem ovocných stromků?

Víte, že každý občan Greenloopu vytváří pro své americké bližní mezi dvěma a čtyřmi pracovními místy ve službách? Všichni sem dojíždějí elektrickými dodávkami, které se nabíjejí ve společenském domě. A to je jen sektor služeb. Co potom skutečná výroba těch solárních panelů, generátorů bioplynu a baterií do stěn? Výroba. Vyrobeno v Americe. Tohle je zelená revoluce, nový zelený úděl, a to, čemu se právě teď říká zelená společnost. Greenloop ukazuje, co je možné, stejně jako to před ním udělal Levittown.

Ryssdal: I když nemůžeme ignorovat, že Levittown se řídil pravidly rasové segregace.

Tony: Ne, to bychom ignorovat neměli. Vlastně to je přesně to, o čem mluvím. Levittown byl exkluzivní; Greenloop je inkluzivní. Levittown chtěl lidi rozdělovat. Greenloop je chce sjednotit. Levittown chtěl lidi oddělit od světa přírody. Greenloop je do něj chce vrátit.

Ryssdal: Jenže většina lidí si život v takovéto komunitě nemůže dovolit.

Tony: Ne, ale můžou si dovolit její část. To bylo na Levittownu to hlavní; nejen že předváděl své domy, ale také všechny nové vynálezy, které byly v nich: automatické myčky nádobí, pračky, televize. Celý životní styl. A o to se snažíme i s Greentech, a pokud jde o solární elektřinu a chytré domy, už se to děje. Ale pokud dokážeme dostat všechny ty myšlenky chránící planetu doslova pod jednu střechu a vystavět po celé zemi dostatek Greenloopů na to, aby tyto myšlenky mohly proniknout i k normálním lidem, získáme konečně naši zelenou revoluci. Už žádné oběti, žádný další pocit viny. Žádný další souboj mezi ziskem a planetou. Američani mohou mít obojí. A co je více americké než to obojí mít?

Kapitola 2

Štěstí: dobrý účet v bance, dobrý kuchař a dobré zažívání.

Jean-Jacques Rousseau

Zápis v deníku #2

23. září

Včera večer nás pozvali na „uvítací potlach s domácím jídlem“ do společenského domu.

Teď mi došlo, že jsem ti ten dům ještě nepopsala. Omlouvám se. Je jako sdílený prostor asociace vlastníků domů v jakékoli plánované komunitě a uspořádaný je jako tradiční dlouhý dům z pacifického severozápadu. Včera večer jsem si „dlouhé domy“ vygooglovala a obrázky skoro odpovídají téhle stavbě. Má velký, víceúčelový prostor s toaletou a kuchyňkou na jedné straně a útulným kamenným krbem na druhé. Oheň v něm vydával tak krásnou záři, která se mísila se svitem svíček s borovicovou vůní a s přirozeným soumrakem. Společenský dům je orientovaný východo-západním směrem, takže stačilo jenom nechat velké, dvojité vstupní dveře otevřené a měli jsme nádherný výhled na zapadající slunce. Překvapilo mě, jak bylo teplo; rozhodně nebyla větší zima než v noci v L. A.

Byla to úplná idylka a to jídlo! Salát z černých máslových edamame sójových bobů, quinoa s grilovanou zeleninou a losos přímo z nedalekých říček! Začali jsme úplně úžasnou polévkou: zeleninovou se soba nudlemi od Bootheových. Bydlí dva domy nalevo od nás. Vegani a milovníci jídla. Tu polévku fakt připravili celou, nejenom smíchali a uvařili. Soba nudle byly čistě domácí. Ze surových přísad, které sem právě ten den dovezli čerstvé. Co jsem se přistěhovala do L. A., jedla jsem spoustu soba nudlí. Dokonce jsem je měla i v Nobu, kde Dan a jeho tehdejší společníci chtěli oslavit rozjetí své společnosti, a jsem si naprosto jistá, že s těmihle se nemohly měřit.

„Přímo z našich rukou.“ Tohle říkal Vincent. Líbí se mi i jeho žena Bobbi. Mají něco kolem šedesátky, jsou malí a šťastní a vypadají jako typický strýček s tetičkou.

A taky vůbec nesoudili ty z nás, co nejsou vegani. Nezním teď, jako bych chtěla někoho soudit? Ale víš, o čem mluvím: všichni ti vegani ve Venice a zvlášť ti noví. To, jak se dívali na Danovy kožené boty nebo na mou hedvábnou blůzku nebo jak jeden z nich říkal akváriu vězení pro ryby. Vážně, byli jsme u někoho doma na party a ten chlap na ně normálně vystartoval kvůli jezírku s koi kapry. „Jak by se líbilo vám, kdyby vás uvěznili v malé vzduchové bublině na dně oceánu!“ Bootheovi vůbec nebyli takoví. Byli tak milí. A Danovi se strašně líbil jejich dárek na uvítanou.

Představ si celoocelové, vzhůru nohama otočené T, které ti akorát padne do ruky. Nožička toho T ti trčí mezi prsty a vypadá jako dlouhá, úzká a naostřená lžička, co se zužuje do špičky. Bobbi nám vysvětlila, že to je otvírák na kokosy, speciálně určený na proražení těch „pórů“. Tak se říká těm malým černým zavřeným dírkám. To jsem taky netušila. A taky jsem nevěděla, že kokosová voda je nejlepší hydratační věc na světě. Vincent mi vysvětlil, že se úplně nejvíc podobá tekutině v buňkách naší krve. Bobbi žertem prohodila, že „sice nejspíš nepotřebujeme domácí transfuzi“, ale potom už nám vážně vysvětlila příznivé účinky kokosové vody při túrách. Oni chodí na dlouhé vycházky každé ráno a v létě spotřebují celé hromady kokosů.

„A taky si myslím, že s tím můžeš někomu vypíchnout oči,“ dodala Bobbi, když se podívala na Dana. Právě měl otvírák v ruce a bodal s ním do vzduchu. Vypadal jako dvanáctiletý kluk a zněl zrovna tak. „Páni, tohle je tak ujetý! Díky!“

Myslím, že jsem se v tu chvíli měla cítit trapně, ale Bootheovi se na něj jenom usmáli jako hrdí rodiče.

A byli tam i opravdoví rodiče. Rodina Perkins-Forsterova. Bydlí tady zatím jen pár měsíců a jsou tady kromě nás nejkratší dobu.

Carmen Perkinsová je… no, nevím jistě, jestli trpí germofobií, vždyť víš, zrovna jsem ji potkala. Ale ta dezinfekce na ruce. Použila ji hned potom, co si s námi podala ruku, pak se ujistila, že ji použila i její dcera, a taky ji nabízela všem okolo. Ale i tak je moc fajn. Neustále tvrdila, jak je skvělé, že zrovna my, Dan a já, jsme „dokončili kruh.“ Je dětská psycholožka. Napsala knihu o domácím vzdělávání v digitální éře spolu se svou ženou Effie. Carmen jí neustále říkala „Eufemie“.

Myslím, že Effie je taky dětská psycholožka. Alespoň nám ji tak Carmen představila. „No, vlastně technicky vzato nemám licenci…,“ začala vysvětlovat Effie, ale Carmen ji přerušila, když jí dala ruku na rameno. „Právě dokončuje školu a už teď je mnohem chytřejší než já,“ prohlásila a Effie se trochu začervenala.

Nevím, jestli je Effie fyzicky menší než Carmen, ale kvůli jejímu držení těla to tak vypadá. Svěšená ramena. Tichý hlas. Málokdy se podívá do očí. Několikrát před tím, než nám odpověděla na otázku, vrhla rychlý pohled na Carmen. Svolení? A několikrát i potom. Souhlas?

Effie taky věnovala spoustu času a pozornosti jejich dceři Palomino. Její jméno podle Carmen znamená „ta, která drží místo“ a daly jí ho při adopci. Vycítila jsem z ní trochu defenzivní postoj, zvlášť když to Effie rozvedla s tím, že jméno „ta, která drží místo“ je něco, co Palomino může změnit, pokud někdy najde nějaké, které se jí líbí víc. Carmen vysvětlila, že když ji poprvé potkaly v sirotčinci v Bangladéši, držela pevně ohmatanou a potrhanou obrázkovou knížku o koních. Zkusila jsem se jí zeptat na koně a Dan na to, jak se jí tu líbí. Ani jednomu z nás neodpověděla.

Znáš tu slavnou fotku z National Geographic, na které je afghánská holka se zelenýma očima? Palomino má oči hnědé, ale se stejným utrápeným výrazem. Vteřinu se na nás prostě upřeně dívala těmahle očima a nic neříkala a pak se znovu začala věnovat svému „fidgeteru“, což byl malý doma vyrobený hakisák. Effie ji objala a začala se omlouvat. „Je trochu plachá.“

Carmen jí skočila do řeči s: „a taky není její povinnost nás bavit rozhovorem.“ A pak nám dál povídala o tom, že ta kniha byla jedna z mála věcí, co měla, tedy ta a bochník chleba v plastovém sáčku. Když se s ní setkaly, nevěděla, kdy bude znovu jíst. Effie zavrtěla hlavou, znovu děvče objala a prohlásila, že byla moc podvyživená, měla nedostatek vitamínů, boláky v ústech a křivici. Začala mluvit o tom, čím si prošel její národ, „rohingská“ menšina (kterou si ještě budu muset vygooglovat později), v rukách myanmarské vlády. Carmen na ni vrhla další umlčující pohled a prohlásila: „Ale není potřeba v ní vyvolávat tyhle traumatizující vzpomínky. Důležité je, že teď je v bezpečí, zdravá a milovaná.“

Což přimělo Alexe Reinhardta ke komentáři o žalostném stavu mnoha etnických menšin v Jižní Asii. Slyšela jsi už o doktoru Reinhardtovi? Vypadá jako autor Hry o trůny bez té řecké rybářské čepičky. On ale vlastně nosí baret a myslím, že na to má právo. Jeho jméno jsem párkrát zaslechla ve škole a reklamy na jeho knihy jsem viděla na Amazonu. Myslím, že jsem taky zachytila konec záznamu jeho TED Talku, který sledoval někdo, kdo vedle mě seděl v letadle.

Myslím, že je tak trochu celebrita. Jeho kniha Rousseauovy děti byla zjevně „průlomová“. Tohle slovo alespoň použil Tony Durant. Reinhardt nad tím jenom zlehka, téměř zahanbeně pokrčil rameny, ale dál nám vysvětloval, proč ho v podstatě vystřelila do světla akademických ramp.

Doufám, že to nepopletu. Zkusím to popsat tak, jak mi to vysvětloval. Jean-Jacques Rousseau – který by se neměl plést s Henry Davidem Thoreauem, jak se to ten večer podařilo Danovi – byl francouzský filozof z osmnáctého století. Věřil, že první lidé byli v podstatě dobří, ale když lidstvo začalo zakládat města a oddělovat se tak od přírody, oddělili se tak i od své vlastní přirozenosti. Reinhardtovými slovy: „Všechny nesnáze dneška se dají vysledovat ke zkaženosti civilizace.“ V Rousseauových dětech Reinhardt prokázal, že má pravdu, studiem lovců-sběračů Kung San z africké pouště Kalahari. „Nemají žádný z problémů,“ prohlásil, „které trápí naše takzvaně vyvinuté společnosti. Žádné zločiny, závislosti, války. Jsou ztělesněním Rousseauových tezí.“

„A na rozdíl od Rousseauova ideálu nejsou ženy redukovány doslova na sexuální otrokyně v muži dominované společnosti.“ To se ozvala Carmen. Řekla to mile a s úsměvem, ale sarkasticky u toho obrátila oči v sloup. Effie se tomu zahihňala a Reinhardt, který se právě natahoval po další porci quinoi, vypadal, jako by možná zvažoval nepříliš přátelskou odpověď.

„Rousseau byl člověk,“ prohlásil Tony, „ale ovlivnil nespočet generací v nespočtu oblastí, včetně Marie Montessori.“ To uvolnilo napětí, společně s jeho neuvěřitelným úsměvem. Jeho oči. Obrátil je na mě a já fakt ucítila, jak mě zabrněla předloktí.

„Tady Alex,“ pokračoval Tony a ťuknul svou sklenkou o tu Reinhardtovu, „byl spirituální inspirací pro Greenloop. Když jsem četl Rousseauovy děti, potvrdil jsem si svou vizi udržitelného bydlení. Matka Příroda nás nutí být čestní a připomíná nám, kým bychom měli být.“ Při těch slovech Yvette, jeho žena, nenápadně objala rukou jeho paži a tiše, ale pyšně si povzdechla.

Durantovi.

Ach můj bože… nebo bohové!

Je až divné, jak jsou ti dva krásní. A trochu taky nahánějí strach! Yvette – opravdu vypadá jako Yvette – je jako anděl. Nestárnoucí. Je jí třicet? Padesát? Je vysoká a štíhlá a působí, jako by mohla okamžitě vypadnout z časopisu Harper’s Bazaar. Medově blond vlasy, bezchybná pokožka, zářivé a jiskřivé oříškové oči. Neměla jsem si ji předem googlovat. Takhle to bylo jenom horší. Ukázalo se, že opravdu nějakou dobu dělala modelku. Pár starších časopisů s názvy jako Cargo a Lucky. To máš jedno. Všechny ty její šílené pohádkové fotky na Arubě a na pobřeží Amalfi. Nikdo si nezaslouží vypadat v bikinách tak dobře. A nikdo, kdo vypadal, vypadá tak dobře, by neměl být taky tak milý.

Vlastně to byla ona, kdo nás na tu večeři pozval. Sotva jsem se vrátila z té procházky, celá zpocená a nechutná, s Danem spícím na gauči a krabicemi krámů všude kolem, zazvonil zvonek u dveří a za nimi stála tahle nádherná, zářivá víla. Myslím, že jsem stačila říct jen něco duchaplného jako „mm-hm“, než mě sevřela ve vřelém objetí (musela se kvůli němu ke mně sklonit) a řekla nám, jak moc je šťastná, že jsme si vybrali Greenloop.

A pokud by její lehký přízvuk anglické vyšší třídy nestačil, aby zněla geniálně, právě si taky dělala PhD z terapie psychosomatických nemocí. Netuším, kdo je dr. Andrew Weil (další věc, kterou si budu muset vyhledat), ale ona bývala jeho chráněnkou a pozvala mě, abych se připojila k její každodenní lekci „integrativní zdravotní jógy“, kterou samozřejmě každý den na netu zhlédnou celé zástupy sledujících.

Nádherná, chytrá a štědrá. Darovala nám dárek na přivítanou, který se jmenuje „šťastné světýlko“ a který se používá k simulaci přesně toho slunečního spektra, které zahání sezónní afektivní poruchu. Vsadím se, že ona ho nepotřebuje, ani na depresi, ani na to, aby si udržela své bezchybné celotělové opálení.

Tony žertem prohodil, že on žádné nepotřebuje, protože jeho šťastným světýlkem je Yvette.

Tony.

Jasně, čekáš, že budu upřímná. Že jo? To jsi mi říkala. Tohle nebude číst nikdo kromě nás dvou. Žádné hranice. Žádné lži. Nic než to, co si právě v tuhle chvíli myslím a co cítím.

Tony.

Rozhodně je starší. Možná kolem padesátky, ale v tom stylu ošlehané, postarší filmové hvězdy. Dan mi jednou říkal o své staré komiksové knížce – G.I. Joe? – kde záporáci vzali DNA všech diktátorů v historii a vytvořili jednoho dokonalého superpadoucha. To je v podstatě opak toho, co podle mě udělali s Tonym, až na to, že s Clooneyho kůží a Pittovými rty. Dobrá, ještě možná s vlasy Seana Conneryho, ale to mi nikdy nevadilo; vždyť dokonce toleruju Danův mrdol (mužský drdol). A ty ruce, ty mi trochu připomínají toho chlápka, kterého míval na plakátu ve svém pokoji Frank. Henry Rollinse? Ne tak velké a vymakané, ale svalnaté a potetované. Když se natáhl, aby Danovi potřásl rukou, viděla jsem, jak se mu pod tetováním vlní svaly. Bylo to jako by všechny ty tribal motivy a asijské znaky byly živé. U Tonyho je všechno živé.

Dobře. Upřímně. Připomnělo mi to Dana. Takového, jaký býval. Plný energie a zájmu. Jak kdysi dokázal bez námahy ovládnout celou místnost, jakoukoli. Ten projev, který měl, když jsme promovali. „My nemusíme být připravení na svět. Spíš by se měl svět připravit na nás!“ Osm let? To už je to tak dávno?

Jak jsem tam seděla vedle toho, kým se stal, a naproti tomu, kým si myslel, že jednou bude, snažila jsem se nesrovnávat.

Dan.

Když to tu tak píšu, cítím se provinile z toho, jak málo pozornosti jsem mu během večeře věnovala a že jsem se k němu ani reflexivně nenatáhla, když se země začala chvět.

Byl to jen ten nejmenší záchvěv. Sklo zacinkalo, moje židle se zavlnila.

Zjevně k tomu tu a tam docházelo celý loňský rok. Drobné záchvěvy, o kterých se říkalo, že pocházejí z Mount Rainier. Žádný důvod k obavám. Sopky tohle dělají. Připomnělo mi to náš první měsíc ve Venice Beach, když se nám začala houpat postel. Netřásla se, ale houpala jako loď na rozbouřeném moři. O zlomu San Andreas jsem slyšela, ale netušila jsem o všech těch drobounkých zlomových liniích, které se křižují pod L. A. Chápu, proč tolik lidí z východu svoje první zemětřesení nezvládne. Pokud by Dan tak moc netrval na „Silicon Beach“, rozhodně bych si okamžitě sbalila. Teď jsem ráda, že jsem zůstala, ráda, že jsem si uvědomila ten velký rozdíl mezi několika otřesy a tím předpokládaným velkým. To drobné zachvění v Greenloopu, slabší, než kdyby kolem přejel kamion, mi připomnělo, co jsi říkala o rozdílu mezi popíráním a fobií.

Popírání je iracionální odmítání nebezpečí.

Fobie je iracionální strach z něj.

Jsem ráda, že tentokrát jsem byla rozumná, zvlášť když se zdálo, že nikomu dalšímu to nevadí. Yvette se dokonce shovívavě pousmála a prohlásila, „jak je nefér opustit kalifornská zemětřesení kvůli tomuhle“.

Všichni jsme se zasmáli, dokud se nedostavil další otřes – tentokrát lidský!

To, když se tu zjevila Mostar.

Ta stará dáma, kterou jsem prve viděla v okně. Žádná slečna nebo paní nebo Mostar Něčí. Jenom „Mu-star“. Přišla pozdě a s omluvou, že se zapomněla v „dílně“ a že potřebovala čas navíc, aby jí vychladla tulumba. Tak se jmenoval její dezert. Tulumba. Velký talíř něčeho, co vypadalo jako nakrájené churros v sirupové polevě. Dezerty už jsme měli. Durantovi je přinesli se svým lososem: medem pokapané nakrájené jablko přímo z jejich stromu a bezlepkovou domácí zmrzlinu s místními lesními plody. Těšila jsem se, jak ji porovnám se svou noční porcí nanukáče, zvlášť když mě všichni ostatní upozorňovali, jak je dobrá. Mostar nejspíš nic z toho nedošlo. Nebo jí to bylo jedno? Dana vůbec nezajímalo, že jsou tu i jiné dezerty. Vrhl se na tulumby. Musel jich spořádat, no, pět? Šest? Každou z nich schroustal hlasitě a s mručením. Nechutné.

Já jsem si vzala jednu ze zdvořilosti. Smažené těsto jsem cítila na dálku. Ani nechci myslet na to, kolik to mělo kalorií. Možná právě proto si skoro nikdo jiný nevzal. Bootheovi se vymluvili na živočišné máslo. Perkins-Forsterovy zmínily Palomininu alergii na lepek. To bylo od Mostar celkem netaktní. Musela vědět o všech těch stravovacích omezeních. Možná právě proto si i Reinhardt vzal taky jenom jednu. Když uvážím, jak vypadá, nečekala bych to. Omlouvám se. Předsudky vůči tělesnému typu. Ale vážně, když vezmu, jak spucoval všechno ostatní, hádala jsem, že se přidá k Danovi v totální žranici. Místo toho začal uždibovat okraj jednoho kousku. Zdvořile a chladně. Bylo úplně cítit, jak teplota v místnosti klesla.

„Jezte.“ Mostar si kecla k opačnému konci stolu. „No tak, potřebujete se trochu spravit.“ Je jako ta stereotypní chůva ze starých časů, úplně přesná včetně cizího přízvuku. Jakého vlastně? Ruského? Izraelského? Prostě se spoustou hrčivého r.

Je opravdu malá, menší než paní Bootheová, která je mi myslím jenom po čelo. Možná metr padesát nebo ještě míň? A stavěná jako soudek; jako by někdo hodil šaty na pivní sud. Olivovou kůži má vrásčitou, zvlášť okolo očí. Vrásčitou a tmavou. Podobnou masce mývala, nebo jako by celý rok nespala. Nezní to krutě? Nechci být zlá. Jenom pozoruju. Ale oči měla hezké. Světle modré a zdůrazněné tmavými kroužky. Vlasy stříbrné, ne šedé nebo bílé, a vzadu svázané do drdůlku.

Celá její energie byla opravdu jiná než kohokoli kolem. Pokud vibrace většiny lidí v místnosti připomínaly pomalé, vlnité linie, ty její byly ostré, tvrdé špice. Bože, v té Jižní Kalifornii jsem žila až příliš dlouho.

Ale opravdu, všechno s ní spojené bylo tvrdé; způsob, kterým se pohybovala, i styl řeči. Neustále na mě zírala a sledovala, jak uzobávám její dezert. I všichni ostatní se na mě dívali. Připadala jsem si trochu divně; jako by to, jak jsem se postavila k její tulumbě, mělo nějaký hlubší význam. Vím, že tomu připisuju až příliš velký význam. Říkala jsi, abych věřila svým instinktům, ale vlastně jsem se začala cítit tak nepohodlně, že mě úplně přešla chuť.

Tony, bůh mu žehnej, to musel vycítit, protože mi vyrazil na pomoc a podrobně mi Mostar představil. „Máme takové štěstí,“ začal, „že máme mezi námi světově proslulou umělkyni.“ Jejím médiem je sklo a tvorbou z něj se zabývá už celá léta. Právě tak se s ní seznámil na výstavě v galerii Chihuly Garden and Glass v Seattlu. Yvette dodala, že se právě chystala vést lekci „jógy krystalů“, když čistě náhodou shlédli její výstavu. Tony celý příběh zakončil vysvětlením, že jí nabídl vzájemnou „epickou spolupráci“: plnoformátový model jejího domácího města, ať už je kdekoli, které bude celé vytištěné ve 3D.

Tohle zdokonalení technologie 3D skla, které je o „světelné roky před Karlsruhe[9]“, je pro Cygnus velice důležité. Myslela jsem si, že mě takový hovor bude nudit. Danova vysokoškolská fáze mě o 3D tisku naučila více než dost. Jenže Tonyho nadšení bylo těžké odolat, zvlášť když o Mostařině projektu mluvil jako o „rozhodujícím vítězství pro všechny“. Cygnus předvede svůj nový průlom, Mostar dostane bydlení v ráji bez nutnosti platit nájem a celý svět časem uvidí znovuvzkříšený kus historie.

„Což je námětem mé nové knihy,“ vložil se do toho Reinhardt, „války o zdroje v devadesátých letech dvacátého století.“

Války o zdroje?

Nebyla jsem si jistá, jak tohle téma zapadá do naší momentální diskuze a taky proč Mostařino domovské město potřebovalo „znovuvzkříšení“. Taky jsem si nebyla jistá, jestli příliš se v tom šťourat je vhodné k večeři. Nechtěla jsem znepokojit Palomino. Zatímco jsem zápasila s volbou, Mostar téma rozptýlila pouhým mávnutím ruky směrem k Reinhardtovi. „Ále, tihle fajnoví mladí lidi tohle všechno nechtějí poslouchat.“

Pak se obrátila ke mně a zeptala se: „A kde jste se tu vzali vy?“

Trochu mě to znervóznilo a cítila jsem, jak se mi lehce zatínají svaly v čelisti. Myslela jsem, že možná, pokud ji dokážu zabavit svým vlastním příběhem, se nebude ptát na Dana. Zkusila jsem mluvit o práci, ale to bylo příliš nudné. Ale ne, nebudu se znovu shazovat. Mám svou práci ráda a vím, že jsem v tom dobrá, ale kdo chce poslouchat o práci hlavní účetní ve společnosti pro správu majetku v Century City? Snažila jsem se víc zaměřit na své spojení s tímhle místem. Všichni tu znali a měli rádi Franka a pan Boothe (který s ním kdysi pracoval) mi řekl, že to právě on dodal Frankovi s Garym odvahu, aby se přistěhovali sem nahoru, když to tu začali stavět. Bobbi smutně zavrtěla hlavou: „Je mi líto, že to s nima nedopadlo.“ Ale pak Yvette šťastně dodala: „Ale v tom vědomém odpojení jsme získali vás.“

To znovu rozjasnilo náladu, dokud ji Mostar zase nezničila. Hádám, že ji z toho vinit nemůžu. Myslím tím, proč by se člověk nezeptal? Nevěděla to. Nikdo to nevěděl. Prostě se přátelsky klábosilo a vzájemně jsme se seznamovali. Je to normální otázka. „A co děláte vy?“

Když se obrátila k Danovi, sevřel se mi žaludek. Připadalo mi, jako by ta slova pronášela zpomaleně.

„A-copak-děláte-vy?“

Dan jenom zvedl hlavu od talíře a dostal ten umžouraný výraz někoho, kdo si právě kousl do citronu, a začal něco o tom, že je „podnikatelem v digitálním prostoru“. V L. A. nás tohle obvykle zachránilo, nejspíš protože tam se nikdo doopravdy nestaral o nic jiného než o sebe. Dokonce i tady všichni přikývli a zdálo se, že se chystají přejít k dalšímu tématu. Jenže Mostar…

„Takže vy práci nemáte.“

Celá místnost ztichla. Cítila jsem pokožku na své tváři. Co na to říct? Jak odpovědět?

Bůh ti žehnej, Tony Durante.

„Dan je umělec, Mosty, tak jako ty nebo já.“ Usmál se a ťukl si prstem do spánku. „Kolik z naší práce se odehrává právě tady, kde to nikdo nevidí, nestopuje a rozhodně ani neplatí!“

Carmen se přidala s: „Dostala jste zaplaceno za všechny sochy dřív, než byly hotové?“, čímž si vysloužila přikývnutí a pokorné „přesně“ od své ženy.

„Máte práci, která platí účty, a práci, která pomáhá s projekty,“ pokrčil rameny Vincent, čehož Reinhardt využil k promluvě o tom, jak mají Evropané mnohem vyváženější smysl pro identitu než Američané. „Za velkou louží nejsi jenom to, co děláš.“ Bylo to trochu matoucí, když uvážíš, že to vlastně říkal Evropance (alespoň myslím), ale to mi bylo jedno. Byla jsem všem tak moc vděčná, že se do toho vložili a zachránili nás. Možná až příliš, protože Tony změnil tón na neutrálnější. „Mosty se jenom snaží pochopit Danovu cestu, i když tedy svým vlastním jedinečným způsobem.“

A když dodal: „A ona sama je taky celkem jedinečná,“ pochechtávání v místnosti se změnilo v smích. Zdálo se, že se zapojila dokonce i Mostar, která se teď usmívala s rukama zvednutýma v gestu „dostali jste mě“. Zdálo se, že se jí to vůbec nedotklo. V celé místnosti ani jeden spojenec, a přitom se zdálo, že jí to vůbec nevadí. Já bych umřela.

Ale ne že by mi jí bylo líto, zvlášť když jsme všem popřáli dobrou noc a ona věnovala Danovi postranní pohled. Nebo spíš úšklebek, jako by říkala: „Úplně do tebe vidím.“ Jsem si jistá, že právě proto jsem včera v noci nemohla spát. Snažila jsem se sama sebe přesvědčit, abych si místo dalšího sledování Princezny nevěsty raději něco přečetla. Ten film ale celý život miluju. Stojí za to melatonin-ničící světlo z obrazovky. Potřebovala jsem tu známost, útěchu.

Cítím…

Přeju si…

Nemůžu se dočkat našeho sezení přes Skype příští týden. Možná ti zavolám a uvidíme, jestli to nedokážeme posunout na dřívějšek. Opravdu to potřebuju. Zvlášť po dnešku.

Dan a já jsme o tom, co se stalo na večeři, nemluvili. Proč bychom měli? Kdy jsme si vlastně naposledy o něčem opravdu promluvili? Poznala jsem, že ho to trápí. Vždycky se to dá poznat podle doby, co stráví na gauči. Pokud si přijde lehnout do postele hodinu nebo tak po mně, je naštvaný. Pokud je to uprostřed noci, něco ho opravdu žere. A pokud ho tam dole najdu ráno spícího s iPadem na břiše…

Teď je tam taky. Je vzhůru, ale nepomáhá mi. Myslím, že slyší, jak nahoře vybaluju. Právě jsem skládala regály. Jsou tři, dva velké a jeden vysoký do pasu, s dlouhými podpůrnými sloupky z oceli. Jsou těžké a hlučné. Musel slyšet, jak jimi třískám o sebe. I když s jeho hudbou možná ne. Říkala jsem ti, že různé pokoje můžeš spárovat s různými zařízeními? Hádám, že to původně mělo dát každému jeho osobní prostor, ale protože si Dan zabral obývák a tam jsou ty největší repráky…

Slyším to skrze dveře. Jeho smyčka z raných devadesátek.

K čertu s tou Black Hole Sun.

Páni, teď jsem fakt naštvaná. Nejsem zvyklá se takhle cítit. Nelíbí se mi to. Možná mi dlouhá vycházka po stezce později vyčistí hlavu.

Potřebuju to. Ten uzel je zpátky.

Z mého rozhovoru s Frankem McCrayem, Jr.

Bratr Kate Hollandové oproti fotografiím ze sociálních médií, které byly pořízeny teprve před rokem, výrazně zestárl. Jeho andělské rysy se zúžily, vlasy mu prořídly a zešedivěly. Bývalý právník společnosti Cygnus je prudký, netrpělivý a za každým jeho slovem jako by se skrýval tajený hněv. Když ke mně natáhl pravou ruku, aby mě přivítal, všiml jsem si, že tu druhou má položenou na pouzdře s revolverem Smith & Wesson 500.

Potkali jsme se v jeho „přechodném základním táboře“, karavanu zaparkovaném na konci dlážděné cesty na úpatí Kaskádového pohoří. Než jsme se setkali osobně, upozornil mě, že na hovor nebude moc času. Znovu mi tuto skutečnost připomněl, když mě pozval dovnitř. I když je kabina vozu útulná, čistá a pečlivě uspořádaná, je až po strop nacpaná vybavením. Vidím tábornické vybavení, mrazem sušené jídlo, tvrdé pouzdro z černého plastu na velice drahý puškohled a několik krabiček s různými druhy nábojů.

McCray mě usadí na úzkou lavici v jídelním koutě a pak se posadí proti mně, vedle naditého batohu a lovecké pušky v pouzdře. Mezi námi stojí malá, často používaná přenosná kamínka BioLite; ten druh, který používá termodynamiku k nabíjení osobních zařízení. McCray vytáhne z kapsy kostkované flanelové košile flekatý šátek a začne kamínka čistit. Karavanem pohupuje studený severák, který varuje před nadcházejícími měsíci zimy.

Než mu vůbec stačím položit první otázku, spustí sám:

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Devoluce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.