Jan Stejskal

Konec emocí

GORGONA

Praha 2021

OBSAH

Prolog

Pan Makléř

Psychouš

Matka

Otec

Diesel

III A

Nonna

Oliver

Andulka

Fratello

Erínys

Asylum

Lacrimosa

Epilog

Tiráž

„Osudem jsme vlečeni ke svému poslání,
neboť jsme k němu odmítli kráčet vzpřímeně.“

Carl Gustav Jung

Prolog

Už se snaží vyrazit dveře. Vím, že tentokrát ten chemický koktejl nevydržím. Budu přežívat jen jako schránka vyplavená mořem, pouhý sádrový odlitek. Artefakt pro ty, kteří mě znali. Rány do dveří zesilují. Ozve se zapraskání dřevotřísky. Cítím ten zvuk vzadu na šíji, zajíždí pod nehty a brání mi se soustředit. Snažím se psát rychle. Musím to dát na papír, dokud mám ještě zbytky zdravého rozumu. Snad si to přečte. Další zapraskání. Mám čisté svědomí, udělala jsem maximum, aby to skončilo spolu se mnou.

Vtom se dveře rozrazí. Něčí ruce mě pevně sevřou pod rameny. Bolí to jako život, ale nekřičím. Stejně by to nepomohlo. Neprotestuju jako dřív. Vlastně už vůbec nic neříkám. Jen se nesu jako kufr a vím, že to je konec. Zhluboka vydechnu. S tím výdechem ze mě spadnou všechny nánosy strachu. Spadnou naráz, jako když se rozbije hliněná forma. Začínám se usmívat. Teď už to vím. S osudem se nedá bojovat, jen se s ním smířit. A já už to mám za sebou.

Pan Makléř

Začalo to asi v dětství. Když se rodiče rozcházeli. Sice mi nic neřekli, ale už tehdy pro mě nebylo složité to vycítit. A bohužel i prožít. Dodnes nevím, proč od nás otec odešel, bez většího vysvětlování. Bylo mi asi deset, pamatuji si to celkem živě. Podal mi ruku a potřásl mi s ní. Podíval se na mě zvláštním, láskyplným pohledem. Ale úplně vzadu, špatně ukrytý, šlo najít strach. Proč od nás musel odejít? Ať matka říkala cokoli, mně to bylo jasné. Utíká ode mne. Poznal, že nejsem jako ostatní děti. Můžu za to já. Proto nás opustil.

Vím jediné − já to svým dětem nikdy neudělám.

Poprvé to bylo ten den, kdy jsem dělala přijímací pohovor do realitní kanceláře, ve které Filip už nějakou dobu pracoval. Bohužel čím více byl nadšený, tím méně peněz vydělával. Ale protože možná až příliš často rády vidíme muže šťastné při činnosti, která je baví, nechala jsem se přemluvit, abych mu byla nablízku. Stejně jsem po škole sháněla práci.

Pohovor byl až odpoledne. Využili jsme proto poslední srpnové dny a vyrazili s Filipem na houby. Milovala jsem to už jako malá, když jsem trávila prázdniny u babičky. Zlatě kovový budík s římskými číslicemi, svítání, čaj pitý se slepenýma očima, chleba s marmeládou. V polospánku jsem mezi zuby drtila jahodová zrníčka, jen abychom byly co nejdřív v lese. Doteď mám živou vzpomínku, jak na unifikované podlaze kodrcavého červeno-žlutého osobního vozu řady 810 sedí proti sobě dvoje holínky. Babička zásadně říkala holínky.

Když o tom tak přemýšlím, hodně pro mě znamená. Vždycky tvrdila, že mě má radši než moji mámu, tenkrát mi to přišlo strašně správňácký. Dopoledne, když už slunce odpařovalo z lesů poslední vlhkost, seděly jsme s babičkou u nádraží, čistily houby a babička mi zpívala italské odrhovačky. Znala je od své maminky, která pocházela z Itálie. Prý se z Caorle vypravili do Vídně k příbuzným, ale v poválečném zmatku se nějak dostali až do české vesničky, kde se zamilovala a už tam zůstala.

Doma u babičky jsme potom na dvoře začaly vařit kulajdu v kotlíku. Přikládaly jsme větvemi z břízy, míchaly kulajdu a usmívaly se na sebe do syrového, štiplavého kouře. Říkaly jsme tomu uzená kotlíkovka, dodnes si umím vybavit tu kovovou pachuť na jazyku. Ten březový kouř mě naučil, že člověk může být šťastný, i když se dusí a tečou mu slzy.

Filip moje poetické naladění a touhu po novém rituálu nesdílel. Kolik najde hub, bylo pro něj výzvou. Neúspěchy bral velmi osobně, proto se snažil naplnit košík skoro vším, co mu mobilní aplikace vyhodnotila jako jedlou houbu.

„Masák je to nejlepší do smaženice,“ pronese mazácky.

„Už jsem ti to říkala, beru jenom rourkatý,“ říkám shrbená nad babkou.

„Molitan umí sbírat každej, ale teprve když to má zespoda chladič, to je pravý umění. Nemůže se nic stát, viděl jsem o tom pořad. Hele – jedovatej by byl vroubkovanej jak desetikoruna,“ klekne si ke mně a ukazuje mi prsten. Prsten houby. „I když teď si vlastně nejsem úplně jistej, jestli ty vroubky má mít, nebo ne.“

„Máme toho už dost, proč ji tu prostě nenecháš?“

„Jak říkám, růžový zlato! Nesmí mít vroubky, na beton. Potvrdila to i aplikace, a ta má hodnocení pět hvězdiček.“

„Jestli to nebude tím, že hodnotí jenom ti, co přežili. Budeš si to jíst sám!“

Filip je v podstatě jako dítě. Miluje nové věci, experimentování, adrenalin. Cokoli za hranu běžného stereotypu, bez ohledu na rizika. Ta bezprostřednost, která všechny okolo strhne, vždy byla v kontrapunktu mojí úzkostlivé povaze. Raději vše předem naplánovat, domluvit, zajistit, pojistit, připojistit, pak to nějak přetrpět a v klidu si oddychnout, že je to za mnou. Jeho bezprostřední proud energie mě děsí, ale zároveň láká jako svíčka komára.

Skrz vysoké smrky prosvítalo slabé ranní slunce a snažilo se vyhrát nerovný boj s ranní vlhkostí, kterou prostupovala vůně podhoubí. Do tiché scenérie jen občas pronikly zvuky silné motorové pily. I když jsem se musela mít na pozoru před Filipovými travičskými pokusy, celý výlet se povedl. Možná tím, že nebyl plánovaný. Čím úzkostlivěji se člověk drží stereotypu, tím překvapivější prožitek přinese vyjetí z kolejí. Aspoň myslím.

Krom paměti na zbytečná čísla a značky mi mozek spíš jen překáží a přemílá podobné myšlenky stále dokola. Raději bych byla jako Filip, který sice zrovna riskuje, že zítra budou naše rozmazané fotky v novinách, ale to rozhodnutí mu trvalo asi deset vteřin a už na to zapomněl, zatímco já si ráno vybírám barvu trička dvacet minut. Nechápu, jak se beze mě mohl dožít dvaceti pěti let. A já bez něj.

Procházka skončila o něco dřív, protože jsem si ještě chtěla připravit podklady na první schůzku s Filipovým, tedy snad již brzy naším společným šéfem. Filip mi prozradil, že se mu říká Pan Makléř. Můj doplňující dotaz, jestli se mu skutečně tak říká, nebo si tak říká jen on, zůstal bez odpovědi. Uvítala jsem, že Filip mezitím uvaří a já si můžu připravit vše potřebné.

Už od dětství jsem věnovala výraznou péči svému penálu a později i dalšímu kancelářskému vybavení. Plnicí pero musí mít vhodnou barvu náplně. Nesmí být do černa, ale rozhodně také ne levně působící světle modrá. S tím souvisí tvar pera a samozřejmě tloušťka hrotu. Vždy jsem v penálu preferovala pera s konzistentní tloušťkou čáry mezi 0,4–0,6 mm. Reklamními propiskami jsem ostentativně pohrdala. Vlastnila jsem několik per, ráda jsem je čistila a přerovnávala. Hlavně před každou důležitou schůzkou mě to uklidňovalo. Zní to profesionálně, ale pravdou je, že jsem zatím za život moc těch důležitých schůzek neměla. Nikdy jsem to nikomu neřekla, ale mám pocit, jako bych si čištěním a rovnáním propisek čistila a rovnala svůj život. I když jednou jsem to vlastně svěřila Filipovi. Suše mi oznámil, že jsem magor. Nemám mu to za zlé, jen jsem doufala, že někdy najdu někoho, koho budu moct do svého světa pouštět. Aspoň nechat nahlédnout do předsíně, samozřejmě když se přezuje. Ale Filip očividně ještě nebyl na ten krok připraven. Proto jsem byla ráda, že dnes raději vaří a nechává mi mou meditativní chvilku pro sebe.

Smaženice nebyla zrovna povedená. I když voněla po kmínu a houbách, měla takovou zvláštní pachuť. Jako když při mytí hlavy steče do pusy šampón.

„Klíčem je dát místo klasický cibule šalotku a trošičku bílýho vína,“ nadšeně popisuje mladý alchymista s plnou pusou. Nechci mu kazit radost − je to jeho třetí uvařené jídlo v životě. Předchozí menu čítá omylem oslazená míchaná vejce a napříč prasklé párky.

„Proč nejíš?“ zeptá se s plnou pusou a kousek babky ladným obloukem přeletí až na mou půlku stolu. Pozoruju ten osiřelý ždibíček a přemýšlím nad tím, že jsem asi skutečně zamilovaná.

„Je to houký,“ usměju se na něj a ještě pár lžic do sebe nasoukám. Srkám je jako vařící čaj, aby se potkaly s co nejméně pohárky a nezpůsobily větší škody.

Staré kukačkové hodiny po babičce odbíjely jednu odpolední a my očekávali Pana Makléře. Filip se spokojeně usmíval: „Je dobře, že jsme už připravený. Pan Makléř nestrpí zpoždění.“

Byla jsem z té schůzky rozpačitá. Věděla jsem jen, že je to táta Filipova nejlepšího kamaráda Diesela. A Diesel byl naprostý idiot. Nebyla jsem naivní − s člověkem, který ho vychoval, asi nebudu jezdit do chatek na Lipno. Ale hlavně mě mělo varovat to, že první schůzka se má odehrávat u mě doma.

„On je jinak strašně úspěšnej, ale teď se kancelář v jeho dvougaráži rekonstruuje, tak se budem chvíli scházet tady, to nevadí, ne? Aspoň nemusíme daleko do práce, cha chá.“

Trochu jsem zkoprněla, tenhle humpolácký smích jsem u Filipa ještě neslyšela. Seděli jsme naproti sobě u kuchyňského stolu, nad námi na hodinách předháněla velká ručička malou a mně připadalo, že hrajeme v nějakém absurdním dramatu od Ionesca. Pan Makléř nestrpí zpoždění, opakovala jsem si v duchu prohlášení, které Filip řekl se zvláštním důrazem na „nestrpí“. Ale už jsem se rozhodla. Ze školy jsem rok, skoro tak dlouho s Filipem bydlíme a zatím jen střídám brigády. Přerovnávat mouky v regálech nebo dělat v kině štiplístka byly ještě ty lepší z nich. Mám ráda v životě vše naplánované. Proto teď rok práce, nový gauč, něco našetřit a za nějakou dobu snad i miminko. První ze dvou. Možná ze tří. Vím, že bych neměla tolik plánovat. Ale vše se konečně tak daří. Poprvé od útlého dětství jsem teď asi skutečně šťastná. A proto si to zkusím dovolit. Dovolit si odvahu mít svůj plán a přiznat si to štěstí.

Když už vůně smaženice téměř vyvanula přes strop k sousedům a mě z ní stále bolelo břicho, ozval se v zámku dveří klíč a někdo se k nám dobýval přes předsíň.

Filip zachytil můj vyděšený pohled. „Nechal jsem mu udělat kopii klíče, je to praktičtější.“

Dala jsem si záležet, aby můj výraz víc než naznačoval, že tohle vysvětlení mi rozhodně nestačí, ale vtom se už do kuchyně přiřítil… no, spíš nádoba než člověk. Působil na mě jako typ člověka, který dokáže pětadvacet minut v kuse mluvit o sádle.

„Tak rychle, rychle, samo se to neprodáá, zahálka je čertův polštář, cha cha,“ bez pozdravu si sedá, prohrábne si mastného mulleta a pokračuje v monologu. „Trochu jsem se zdržel, přestalo mi topit vyhřejvaný čelní sklo, tak jsem celý ráno jezdil u štěrkopískovny za náklaďákama, aby mě trefil šutr a mohlo to jít na pojišťovnu, cha cha. Ale ty idioti snad vozí jen písek nebo co.“

Po očku se koukám na Filipa, jestli se jedná o nějakou recesi, ale ten už se dávno nechal chytit na Makléřovo tučné charisma.

„Ty seš ta novicka,“ vychrlí na mě a já hned vím, že mu rozhodně nebudu říkat Pan Makléř. Leda tak Pan Pičus.

„Docela pěkný byt, možná bych měl kupce,“ mrkne na mě. Asi to mělo vypadat přátelsky, ale působí to jen slizce.

„Ale já ho nechci prodat!“ rychle odpovím, jenže odpověď ho mine jak turista ukazatel.

„Šel by i za dobrou cenu. No nech si to projít hlavou. Tak zpátky k práci.“

Opět se koukám na hodiny. Filip říkal, že to dnes bude jen tak na hodinku. Seznámit se a ukázat si základy. Hodiny si však dávají na čas. Jak ostatně bývá jejich zvykem.

„Takže, milé dítě. Základem je být vždy na příjmu. Pořád na telefonu, víkendy, svátky, Vánoce, soboty neděle, soboty neděle…“ během světáckého monologu Pana Makléře zjišťuji, že mu na samé špičce kníru těsně nad masitým rtem visí kousek masa, zřejmě z tlačenky.

„… třeba můj mobil byl celej víkend zapnutej,“ snaží se mi vštípit zásady makléřské práce, zatímco já konsternovaně pozoruji, jak ždíbek masa poskakuje nahoru dolů, napíchnutý na tvrdý vous jako trampský špekáček.

„Celej víkend zapnutej! Vrať mi ho, volal někdo?“ pokyne Filipovi, který mu pokorně podává telefon, a tím se mi vysvětluje záhada, jak mohl dostat už po měsíci služební mobil.

„Volal Poník,“ s úsměvem odvětí Filip, „asi chce koupit tu pastoušku, co jste se mu snažil nacpat ve čtvrtek. Máme zavolat až v úterý, dnes je na návštěvě u rodičů.“

Pana Makléře ta odpověď zaujme, dívá se na stále nataženou ruku s mobilem, ale nevezme si ho.

„Vytoč mi ho!“ zavelí rázně. Filip v nadšeném očekávání vymačká číslo a podává mobil svému otylému guru. Filip se na mě po očku kouká, jestli jsem taky zvědavá. Mně však běží hlavou myšlenka, proč se stále říká vytočit, když telefony s vytáčecím číselníkem se už dvacet let nepoužívají.

„Haló? Paní Hřebcová? Můžu mluvit se synem?“ chvíli čeká, pak pokračuje medovým hlasem. „Pan Hřebec junior? No dobrý deeen, omlouvám se, že ruším, a dokonce u oběda… no, ale spěchá to… Co máte dobrého, snad ne koninu, to by byl trochu kanibalismus, cha cha cháá.“ I když není slyšet, co na to říká oběť Pana Makléře, je přesto cítit ta všeobjímající trapnost, která prostupuje celou místnost jako vůně sladu.

„Potřebuji s vámi mluvit kvůli tomu domu, o který máte zájem. Nonono, představte si, tlačí se na to jiný kupec…
Jo vy jste se tam byl podívat sám. To mi nedělejte, cha cha. A co na to říkáte?“ Chvíli mlčí, poslouchá a divoce koulí očima.

„Cože?! Já že v tom inzerátu lžu?! Vždyť tam píšu klidná lokalita, tak to je asi jasný, že tam není krám ani zastávka. Když potřebujete čerstvej chleba, kupte si domácí pekárnu, cha cháá. Haló? Halóó?!“ I když je Pan Makléř připraven na další slovní bitvu, zvuk ukončení hovoru už další eskapády neumožní.

„Idiot jeden. Na jatka s nim.“ Odkládá telefon a tváří se, jako když v kantýně dojde sekaná.

„Takže, Aneto,“ snaží se Pan Makléř nedat nic znát, „základem je nabrat nemovitost. To znamená, že zavoláš na inzerát a musíš přesvědčit prodávajícího, že máš kupce.“

„No ale dnes je můj první den, o žádných kupcích nevím,“ snažím se oponovat.

Ale Pan Makléř jen svěsí obočí: „Neřekl jsem, že máš mít kupce, jen že musíš přesvědčit prodávajícího, že ho máš. Každý si musí najít svůj styl. Třeba tady Superfilip…“

Asi by mi k rozesmání stačila jen ta pitoreskní přezdívka, ale jakmile ji Pan Makléř dořekl, mimoděk se olízl a napíchnutý kousek tlačenky s pomlasknutím vtáhnul během řeči do sebe. Tato kombinace ve mně bohužel vyvolala nezastavitelný záchvat smíchu, který čím déle trval, tím víc naproti sedící milovník sulcu brunátněl.

„Jestli tě to tady nebaví, tak můžeš jít taky domu,“ řekne dotčeně. Jen se rozhlédnu po svém bytě v naději, že pochopí, jak je jeho výhrůžka nesmyslná. Raději ale nic neříkám, prohlížím si bílý ubrus s tmavě modrým květovaným vzorem z dob socialismu a čekám na pokračování příběhu. Už se trochu znám, takže je mi jasné, že podobné záchvaty smíchu se asi budou opakovat. Jako když si po týdnu člověk zapálí první cigaretu. I když si slíbí jen jednu, další budou následovat. Přehrada je jednou protržená a znovu ji vyzdít vyžaduje čas.

„Takže, Superfilip to vybalí na klienty tak rychle, že vůbec netuší, s čím souhlasí. Ukaž jí to!“ zavelí a Filip hrdě kouká do seznamu inzerátů. Ukáže jeden Panu Makléři, ten s výrazem antického boha kývne a Filip, vlastně Superfilip, začíná překotný telefonát.

„Brý en, tay Pod Hvězdou, nšel sm, že prodáváte dům v Lubenci?“ pálí v rychlém sledu s kadencí kulometu. „Vím o kupci, mžu nabízet, joo? Břee, nasleanou.“ Pokládá telefon s vítězným úsměvem, jako by očekával fanfáry. Já nejsem schopna fanfár, ale ani slova.

„Vidíš?“ obrátí se na mě Pan Makléř. „Moje škola, moje škola! Ta bába ještě teď kouká do zdi a přemýšlí, jestli jí přijdou poštou nový hrnce nebo co vlastně odsouhlasila. Ty na pár dnů zablokuj její číslo v mobilu,“ říká Filipovi, „no a já můžu začít inzerovat. Tak teď ty.“ Žaludek se mi stáhne do velikosti tenisáku.

„Našel jsi v inzerci něco na začátek pro naši novicku?“ zeptá se Pan Makléř Filipa s úchylným úsměvem a mně se zvedne tenisák.

„Něco jsem včera našel, speciálně pro tebe, Anetko. Je to taková klícka, spíš chlívek v tom ghettu u nádraží,“ odpoví Filip a povzbudivě na mě mrká oběma očima a podává mi vytištěný inzerát. Ach Bože, tisíc podob lásky.

„Dobrá práce,“ řekne náš mentor Filipovi.

„To myslíte, že to někdo vůbec bude chtít koupit?“ zkouším se zeptat s hranou naivitou, protože jsem si zrovna takhle svůj první případ nepředstavovala.

„Tím se netrap, popiš mi ten byt, já ti to přeformuluju, ať pak můžeš sama napsat inzerát na server. Začneme tou lokalitou, říkals ghetto u nádraží. Takže, piš si: slibně se rozvíjející lokalita s geniem loci. Ideální investiční příležitost. Výborná dostupnost vlakového spojení.“

„Dobře, ale podle fotek odmontovali kuchyň, vanu, a dokonce i radiátory,“ zkouším namítnout.

„Brilantní – byt se započatou rekonstrukcí, k dokončení podle představ nového majitele.“

„Dispozice 1+0.“

„Malý útulný byt, skvělá investice.“

„Páté patro bez výtahu.“

„Byt s nádherným výhledem po okolí, vhodné pro sportovně založené lidi.“

„RK nevolat,“ zkouším poslední možnost, jak se bytu zbavit.

„To znamená romská komunita, cha cha. Takže novicko, ideální první případ, teď to musíš nabrat do nabídky, zavolej klientovi a oblož ho.“

Tvářím se nechápavě a ani to nemusím hrát. Chlebíčková terminologie je mi cizí.

„Tys jí vážně nic nevysvětlil? No prostě zavoláš majiteli a vysvětlíš tyhle pozitiva, co sis napsala. Že je o tyhle byty strašný zájem, máš velký zkušenosti a hlavně, hlavně máš kupce! Investora z Prahy, který má s lokalitou velký plány, ale začal postupným skupováním menších bytů v okolních domech. Prodej je v podstatě domluvený, jen ten byt potřebuješ vidět a vyfotit. Těmahle kecama ho obložíš a on bude souhlasit, abychom to mohli prodávat, cha cha.“

„Ale já nikomu lhát nechci. Doufala jsem, že budu pomáhat lidem k vysněnýmu bydlení.“

„Ty přece nelžeš. Jakmile dáš ten byt do internetový nabídky, tak se ti nějaký kupec ozve. Ty jen přehodíš pořadí výroků, to přece není žádná lež. Já sám vím o několika lidech, který by chtěli koupit nějaký byt. My prostě nelžeme! Jen máme zkušenější pohled na realitu. Nesmíš si vymýšlet, můžeš si jen trochu přibarvit skutečnost. Je to chůze po laně, asi jako kejchat s průjmem. Cha cha cháá.“

„Neboj, to zvládneš. Tady máš mustr, jak mluvit, nacvakám ti to číslo,“ povzbuzuje mě Filip. Tohle mu budu odpouštět asi dlouho.

Beru si telefon a zmáčknu zelené tlačítko. Chvíli to vyzvání, jsem hrozně nervózní.

„Ošustil,“ ozve se na druhé straně.

Téměř propuknu v další záchvat smíchu, ale Pan Makléř mě chytí za předloktí a významně se na mě podívá. Zabere to, ale najednou mě přepadne pocit, že je něco špatně. Zúží se mi vidění. Začínám vidět mžitky, rozhlížím se, co se děje, ale Filip i Pan Makléř na mě tázavě koukají. Začínají mi brnět konečky prstů. Postupně se to šíří rukama nahoru. Špatně se mi dýchá.

„Co je s ní? Je úplně bílá.“

„Jsi v pořádku?“ ptá se Filip. Slyším jeho hlas jakoby z dálky, ale zároveň hrozně nahlas. Vzpomenu si na tu smaženici, ze které mě bolí břicho. Mozek zrychluje kolotoč myšlenek. Matka určitě pošle do novin mou nejhorší fotku. Rozostřuje se mi zrak, mžitky přibývají, trochu se usmívám, mžitky mám ráda, ale pomalu je střídají nějaké sny nebo halucinace. Vidím rozmazanou postavu muže, jak sedí u něčí postele a drží za ruku starou paní. Vypadá to, že ležící stařenka má velké bolesti. Představa zase mizí a vracím se do reality své kuchyně, ale dýchá se mi hůř a hůř. Jako by mi na hrudníku ležela celá tíha světa. Zkouším znovu nádech. A ještě víc. Snažím se natlačit aspoň trošičku vzduchu do hladových plicních sklípků. Ale nejde to. Už nemám sílu, už se nenadechnu. Mžitky se spojily v mlhu. Mám pocit, že se zase usmívám.

Když se probudím, ležím v kuchyni na zemi na zádech, Filip u mě klečí a zřejmě na mě křičí, ale vůbec nic neslyším a vypadá jako tlumočník do znakové řeči. Jen nemá kolem sebe svůj chlíveček. Usměju se na něj, ale dá mi lehkou facku, která nějak propojí mozek a uši.

„Aneto! Co je ti? Asi jsi omdlela. Jsi v pořádku?“

„Jsem, je mi krásně.“ Pootočím hlavu na bok, zjistím, že je pode mnou polštář. Usměju se na Filipa, chytnu ho za ruku a palcem ho hladím po zápěstí. Dal mi polštář pod hlavu. Miluju ho.

„Není nějaká divná?“ říká hluboký hlas někde za mnou, který mě definitivně vrátí do reality. Sedám si a zády se opřu o stěnu.

„Co to bylo? Jako bys mi dala nějakou ránu elektrickou, než jsi odpadla,“ vyčítá mi Pan Makléř a mně pomalu dochází, koho jsem v tom snu viděla sedět u postele.

„Necháme to radši na příště. Ty se dej dohromady, takhle nic neprodáš,“ dostane se mi asi maxima možného soucitu. Filip na mě povzbudivě mrkne, pohladí mě po vlasech a jde vyprovodit Pana Makléře.

„Je to tvoje věc, ale tahle má šílený oči, na takový si já dávám pozor,“ zaslechnu polohlasnou radu z předsíně. Koukám na nástěnné hodiny a s každou vteřinou mi dochází, že jsem udělala stejnou chybu, jako už tolikrát. Chceš-li Boha pobavit, sděl mu svoje plány.

Psychouš

Stále stejné. Žádný pokrok. Beru antidepresiva, klidný rodinný život, malé město, dá se to zvládnout. Ale co když to můžu opravdu zastavit jenom já. Mám právo na svůj život, nebo se ho musím vzdát. Mám právo bojovat s osudem?

Čekám před ordinací mého značně nepraktického lékaře. Jde o svérázného muže, jehož nejvtipnějším číslem a životním zážitkem je volat na sestru přes celou ordinaci: „Budeme píchat!“ Od toho záchvatu paniky jsem měla rozostřený zrak, naopak sluch byl zbystřen až nesnesitelně. Ještě teď v čekárně se mi v hlavě jako vzpomínka rozléhá vepřový smích Pana Makléře. Standardizovaná bílá dlažba 20 × 20 cm, nástěnné hodiny v levném plastovém rámu. Jsou zrcadlově otočené včetně číslic, takže jdou pozpátku. Humor. Každé poskočení vteřinové ručičky se bezostyšné zarývá do mé hlavy.

Aspoň myslím, že to byl záchvat paniky. Filip to už prý párkrát viděl, když někdo spadne do bad tripu po trávě. Vůně ještě nezaschlé výmalby, vlhký těžký vzduch. Prý ale ještě nikoho neviděl omdlít. Až na tu malou bouli vzadu na hlavě to bylo vlastně celkem příjemné. Když mozku dojde kyslík, uklidní se a přestane přemýšlet. A padala jsem jen z židle.

Když jsem byla po necelé hodině připuštěna do ordinace, s určitým uvolněním jsem konečně začala do odlesku přísných brýlí popisovat uplynulé dva dny. Doktor mě se špatně hraným zaujetím poslouchal, chvíli si dost trapnou farmaceutickou propiskou kreslil domeček o tloušťce stěny 0,5 mm, a poté pronesl, že to má dnes každý třetí. Předepsal mi uklidňováky a dostala jsem dárkový poukaz na vyšetření u psychologa. Tak jsem to vyhrála. Žádné lázně − psychouš a lexaurin.

Nějakou shodou okolností měl psycholog první volný termín už příští pondělí. Takže po růžovém týdnu, kdy jsem balení lexaurinu měla jak adventní kalendář, sedím v nemocniční chodbě jak ze skandinávského hororu, čekám na oficiální potvrzení, že jsem blázen, a přemýšlím, kde mohl můj kabát načichnout kouřem. Na dveřích je nápis Mgr. Rafael Ungermann − psycholog. Čas si krátím kacířskou představou zaklepat na nějaké dveře s nápisem Neklepat. Samozřejmě zaklepat klíčem, což je „tajné“ znamení sester všech nemocnic a domýšlím si příběhy, které by se mohly odehrát.

„Debile!“ ozve se tlumeně přes zavřené dveře ordinace. Dojde mi, že jediná ordinace psychologa nemá zvenku polstrované dveře. Třeba je má polstrované zevnitř. Haha. Co tu vlastně dělám. Vzápětí rozrazí dveře značně rozladěná, pěstěná paní ve středních letech a prochází kolem mne chodbou pryč. Letmé zastavení na soucitný pohled.

„Objednejte se radši jinam, než vám taky udělá dítě,“ pronese bez výrazu. Rychle projde na konec chodby, zatočí a zůstane po ní jen vzdalující se zvuk podpatků a odér nepříliš nápaditého parfému, mísícího se se zápachem cigaretového kouře. Vážně řekla dítě?!

„Kráva,“ ozve se povzdech z ordinace, ze které už vychází podivnou tučňáčí chůzí zhruba dva metry vysoký člověk se zvláštním pokusem o účes.

„Máte doporučení?“ vystřelí bez pozdravu komisním tónem. Pohled má stále upřený k daleké podlaze, na mě se ani nepodívá.

Představím se, podávám mu doporučení a je mi jasné, že má bizarní životní reality show bude pro velký zájem nastavena další sérií. Vezme si papír, aniž by se na něj podíval, přeloží ho a dá do zadní kapsy džín, pokývá hlavou, řekne, abych počkala, a zapluje zpět do ordinace spolu se samozřejmým zabouchnutím dveří.

Čekám, sedím, jsem nervózní. Hodně sil mi sebralo už jen smíření s tím, že skutečně potřebuji odbornou pomoc. A teď se ještě svěřovat člověku, který zřejmě kdysi vyměnil empatii za karton cigaret.

Asi po pěti minutách se otevřou dveře a jsem pozvána dovnitř, ruku mi nepodá. Následuju kolíbavou chůzi mistra taktu a sedám si na staré křeslo naproti němu. Potvrdí se mi tušení, že zdrojem kouře je tato místnost. Dívám se na krabičku cigaret. Přemýšlím, jestli za těch sedm minut stihnul jen jednu, nebo si dal kombo.

Ordinací by se místnost dala označit pouze stěží. Plíseň v rohu, každá zeď jiné barvy. Latexová omyvatelná omítka končí uprostřed zdi, navazuje na ni dřevotřísková knihovna s pár knihami. Ve vykachlíkovaném rohu staré umyvadlo s jedním plastovým modrým kohoutkem na studenou vodu. Kouřem zažloutlé rohy místnosti. Spousta drahých vonných svíček po celé ordinaci. Určitě ke dvaceti, tři hoří. Hodnota svíček je větší než křeslo, na kterém sedím. Zřejmě mají zakrýt vůni tabáku, bohužel ji spíše umocňují. Takhle nějak musí vonět medvídek Haribo při cestě z doutníkového klubu. Usměju se nad tou představou. Není to nevhodné, Psychouš si mě totiž nevšímá. Píše si něco do notebooku, na mě se ani jednou nepodíval.

Zdá se poněkud unavený, možná jen překouřený. I když vypadá stejně zanedbaně jako jeho ordinace, má poměrně drahé džíny a košili, která nepochází z běžné konfekce. Kožené boty, zřejmě šité na míru, ale v nich příliš krátké, zřejmě dětské modré tkaničky. Hádala bych mu věk mezi čtyřiceti až padesáti lety, na tváři strniště, účes neodpovídá věku. Tváří mi nejspíš připomíná sviště lesního, ale je mi povědomý, jako bych ho znala někdy z dřívějška. Možná z přírodopisných pořadů. Něco mi na něm pořád nesedí, ale nemůžu přijít na to co. Ošuntělý, v páchnoucí ordinaci malého města, jako by mu na ničem nezáleželo, ale zároveň drahé kvalitní boty a dostatečné sebevědomí kouřit v ordinaci. Ale proč potom ty svíčky? Když už se zase propadám do myšlenkových konstruktů, jestli není vlastně ten terapeut alegorií mého celého života, vytrhne mě z rozjímání jeho hlas.

„Tak povídejte,“ řekne intonací, ze které je znát určitý zájem. Poprvé za celou dobu se mi podívá do očí. Má pronikavý pohled, který mě zároveň uklidňuje i děsí. Veselé oči zastírající hluboký smutek. Asi.

Začínám popisovat proběhlé události včetně podezření, že mi tyto stavy způsobila smaženice a že se podle mého názoru jednalo o ataku paniky.

„Jak je dnes běžné, lidi se sami diagnostikují na internetu a od nás chtějí slyšet jen druhý názor,“ řekne s neskrývanou výčitkou, když dovyprávím. „U vás je ale tato svépomocná diagnóza nejspíš správná. Nic si z toho nedělejte, má to poměrně dost lidí, většinou to samo přejde během let.“

„Já měla jen ten první záchvat, žádný další nepřišel. A je skutečně možné, že to bylo po té smaženici?“

„No máte docela smůlu. Devadesáti procentům lidí tyhle stavy spustí kombinace stresu a thc nebo jiného halucinogenu, což zní jako příjemnější varianta. Aspoň můžou mít nějaký výčitky. Ale že lidem spustí paniky smaženice, to se stává taky. Jen si tam vždycky přimíchají nějakou veselou houbičku.“

„To určitě ne!“ řeknu rezolutně.

„Tak veselá neznamená jen lysohlávky, ale jakákoli jedovatá. Ve správné dávce může být veselá, ve špatném funguje takhle,“ ledabyle ukáže od hlavy k patě na mou zkroucenou postavu sedící v křesle.

Pomalu mi totiž začíná docházet Filipova vroubkovaná etuda. Takhle se tam tedy dostala jedovatá houba.

„Můj přítel vlastně zkoušel sbírat nějakou růžovku, moc se v tom nevyznám.“

„Váš přítel se buď v houbách nevyzná, nebo má svérázný smysl pro humor,“ pronese přísně a já se bůhvíproč propadám hanbou. „Můžete mu doma poděkovat.“

„Jak to, že jemu ale nic nebylo?“ napadá mě.

„No pokud dal jednu jedovatou houbu mezi ostatní jedlé, šlo spíš o náhodu, kdo jakou část ve smaženici dostane. Asi jste dostala žolíka. Teda spíš ho snědla.“

Sedím a připadám si jako ta nejopuštěnější bytost v celém vesmíru.

„Haha. Malta vsází žolíka,“ říká si polohlasem pro sebe a ťuká s úsměvem do notebooku můj tragický příběh.

Proč mi to Filip udělal?

„Ještě než se rozvedete s tím vaším vtipálkem… Člověk k tomu musí mít predispozice, zřejmě by to něco spustilo dřív nebo později. Zkuste teď spíš situaci stabilizovat, odpočívat, pauzu od práce a stresu.“

„Zkusím si trochu odpočinout,“ souhlasím s doporučením, ale nepřijde mi, že bych žila zrovna stresujícím způsobem života. Aspoň mám důvod skončit v té realitce.

Chvíli sedíme mlčky. Píše si něco do notebooku. Asi shrnuje můj život do pár odstavců. Vzhledem k tomu, že je to přes pojišťovnu, tak tyhle záznamy budou v mé kartě až do smrti. Jsem oficiální blázen.

„Jak mám popsat třeba příteli, co prožívám při těch záchvatech paniky? Ne že by si ze mě dělal přímo srandu, ale vadí mu, že jsem pořád zalezlá doma v posteli a nikam se mi nechce. Mezi lidi už vůbec ne.“

„Bojí se něčeho, třeba vody nebo uzavřených prostor?“

„Jenom pavouků,“ okamžitě prozradím jeho roztomilé tajemství, „má z nich úplnou paniku.“

„No vidíte, paniku. Tak mu popište, že panický záchvat je taková siréna. Siréna, která když zazní, tak to znamená, že se odněkud vynoří tři chlapi s plastovou bednou, která je plná obrovských pavouků, do tý ho zavřou a neřeknou mu, jak dlouho tam bude. Jestli deset minut, hodinu nebo do konce života. Ale bedna je prosklená, takže při tom musí normálně fungovat dál a odpovídat na otázky, proč je tak bílej a zda je mu dobře.“

Oklepu se a mám husinu. Pavouci mi nevadí, ale ten popis je hodně sugestivní.

„A nejen to. Když to po dvaceti minutách nebo hodině skončí a člověk to přežije, většinou v dost nedůstojný pozici, nejhorší je, že nikdy neví, kdy znovu zazní siréna a objeví se chlapi s průhlednou rakví plnou pavouků. Zeptejte se ho, zda by pak taky chodil daleko od domova, mezi lidi nebo práce, když by nevěděl, jestli zrovna nezazní siréna.“

Chvílí to vstřebávám. Možná první dojem o něm byl špatný, vypadá, že své práci rozumí. To přirovnání zní dobře. Jen to na mě úplně nesedí. Prožívala jsem u toho i různé vize nebo sny nebo co to bylo. A postihlo mě to je jen jednou, celý týden byl klid a nemyslím, že by za to mohl jen lexaurin, ten jsem brala hodně degustačně. Přemýšlím, že mu povím o těch představách, ale nakonec zvítězí obava, že by to mohlo být něco vážnějšího.

„Jak se ale takhle dá žít? Jak žít bez jistoty, že člověk někam může dojet autem, být ve společnosti nebo mít děti?“ Na intonaci poslední věty jsem se musela hodně soustředit, aby nezněla příliš zoufale. Ale právě odpověď na ni mě zajímá asi nejvíc.

„Nebojte se, to vás všechno naučím. Ale přestaňte hltat ty chytrý knížky. Některý mají hlavu a patu, ale většinou to jsou samé blbosti. Hlavní je věřit sama sobě, uvědomit si, že nejde o nic vážného.“

„Zkusím si na to zase příště vzpomenout, až začnu vidět poletovat kyslík,“ řeknu s úsměvem, ale on mi úsměv neoplatí. Naopak jako by zamrznul. Znejistím. Snažím se to vysvětlit. „Víte, já tomu tak říkám, když se mi začnou dělat mžitky, přišlo to těsně před tím záchvatem. Neměla jsem to od dětství.“

Dívá se na mě, ale hned si na sebe položí notebook, podívá se do něj, potom do doporučení od praktického lékaře a zase na mě.

„Když jste se mi představovala, říkala jste jiné příjmení, než je v tom doporučení.“

„No říkala jsem současné příjmení. U doktora mám v evidenci ještě příjmení po otci, tak jsem se jmenovala od narození. Ale před několika lety jsem si jméno změnila.“

„Proč?“

„To je na delší vysvětlování. Ale nechtěla jsem už mít otcovo příjmení. A matčino taky ne. Tak jsem si prostě vymyslela vlastní.“

Stále ten podivný pohled. Proniká jako ledoborec mrazivým tichem do mé hlavy a rozlamuje obranné ledové hradby.

„Je s tím snad nějaký problém kvůli pojišťovně?“ zkusím to ještě jednou, ale jen mě dál pozoruje. Otázka prolétla jako babí léto okrovou podzimní krajinou. Vstane a zamyšleně bloumá po ordinaci.

„Ano, to by tak mohlo být,“ brumlá si pro sebe a já se v duchu omlouvám své intuici.

„Podle toho, co jste mi říkala, jste za poslední týden načetla poměrně dost knížek o panické poruše. Jak vzniká, jak se léčí, co ji asi způsobuje.“

„To ano, ale samozřejmě budu respektovat všechny vaše rady a…“ zkouším sebejistě, ale zastaví mě naznačením ruky.

„Nerad to říkám, ale ve vašem případě to bude zřejmě trochu jinak. Rád bych se mýlil, ale jde nejspíš o vzácný dědičný problém, Anetko.“

„Jak to myslíte dědičný?“ všechna sebejistota mě opustila. A jak sakra myslel tu Anetku?

„Nemůžu vám teď říct víc, musím se podívat do svých starých poznámek, jestli to vše dává smysl. Přijďte už za týden, zkusím do té doby vše přichystat a promyslet. Hlavně se vyhýbejte všem psychoaktivním látkám, emotivně vypjatým situacím a psychicky narušeným lidem. A nebojte, tentokrát už nedopustím, aby to dopadlo špatně.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Konec emocí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.