text

ARTHUR CONAN DOYLE

PŘÍBĚHY SHERLOCKA HOLMESE

Vydal: Michaela Dusíková, ARTiS

Högerova 1098/13, 152 00 Praha 5

v roce 2021

1. vydání

ISBN 978-80-88420-71-2 (online, EPUB)

ISBN 978-80-88420-72-9 (online, MOBI)

www.artispraha.com

OBSAH

PODPIS ČTYŘ

I - VĚDECKÁ DEDUKCE

II - OBEZNÁMENÍ S PŘÍPADEM

III - PŘI HLEDÁNÍ ŘEŠENÍ

IV – VYPRÁVĚNÍ PLEŠATÉHO MUŽE

V – TRAGÉDIE V PONDICHERRY LODGE

VI - SHERLOCK HOLMES PODÁVÁ DŮKAZ

VII - EPIZODA SE SUDEM

VIII - PŘÍLEŽITOSTNÍ MALÍ DETEKTIVOVÉ Z BAKER STREET

IX - PŘETRŽENÝ ŘETĚZ

X – KONEC DOMORODCE Z OSTROVŮ

XI - VELKÝ POKLAD Z AGRY

XII - PODIVUHODNÁ HISTORIE JONATHANA SMALLA

DOBRODRUŽSTVÍ SHERLOCKA HOLMESE

I - SKANDÁL V ČECHÁCH

II - SPOLEK RYŠAVCŮ

III - PŘÍPAD TOTOŽNOSTI

IV - ZÁHADA BOSCOMBSKÉHO ÚDOLÍ

V - PĚT POMERANČOVÝCH JADÉREK

VI - OHYZDNÝ ŽEBRÁK

VII - MODRÁ KARBUNKULE

VIII - STRAKATÝ PÁS

IX - INŽENÝRŮV PALEC

X - UROZENÝ ŽENICH

XI - BERYLOVÁ KORUNKA

XII - DŮM „U MĚDĚNÝCH BUKŮ“

PODPIS ČTYŘ

I - Vědecká dedukce

Sherlock Holmes si vzal z rohu krbové římsy svou lahvičku a z pěkného marokénového pouzdra vyňal injekční stříkačku. Dlouhými, nervózními bílými prsty nasadil tenkou jehlu a na levé ruce si vyhrnul rukáv košile. Chvilku zamyšleně hleděl na šlachovité předloktí a zápěstí, poseté a zjizvené nesčetnými vpichy injekční jehly. Posléze vbodl ostrý hrot pod kůži, stlačil malý píst a s hlubokým, spokojeným povzdechem se zvrátil do křesla se sametovým potahem.

Řadu měsíců jsem byl třikrát denně svědkem této procedury, ale přestože jsem si na ni zvykl, nesmířil jsem se s ní. Naopak, den ode dne mě ta podívaná stále víc popuzovala a svědomí se ve mně každou noc bouřilo při pomyšlení, že nemám odvahu proti tomu protestovat. Znovu a znovu jsem si slavnostně sliboval, že zbavím svou duši tohoto břemene, jenomže v odměřeném a nonšalantním vystupování mého přítele bylo cosi, co mě vždy znova přesvědčilo, že je ten poslední člověk na světě, který někomu dovolí, aby omezoval jeho svobodu. Jeho neobyčejné schopnosti, pánovité chování a zkušenost, kterou jsem udělal s mnoha jeho mimořádnými vlastnostmi, to všechno mě naplňovalo plachostí a nutilo ke zdrženlivosti.

Toho odpoledne však, ať už to bylo pod vlivem beaunského vína, které jsem pil při obědě, nebo zvýšené podrážděnosti, vyvolané zásadní úvahou o jeho počínání, jsem pojednou poznal, že k tomu nemohu déle mlčet.

„Co to dnes bylo,“ zeptal jsem se, „morfium nebo kokain?“

Malátně zvedl oči od staré, švabachem tištěné knihy, kterou měl otevřenou.

„Tohle byl kokain,“ řekl, „sedmiprocentní roztok. Nechcete to také zkusit?“

„Pěkně děkuji,“ odpověděl jsem příkře. „Ještě jsem se pořádně nezotavil po tom afgánském tažení. Nemohu si dovolit příliš přetěžovat svou fyzickou konstituci.“

Usmál se nad mým rozhořčením. „A máte asi pravdu, Watsone,“ řekl. „Připouštím, že kokain zdraví právě neprospívá. Zjistil jsem ale, že výtečně povzbuzuje a podněcuje mozek, zatímco jeho druhotný účinek rychle pomíjí.“

„Považte ale,“ řekl jsem vážně, „jakou cenu za to platíte! Váš mozek, jak říkáte, to možná povzbudí a osvítí, ale přece jen jde o patologický a morbidní proces, při němž dochází ke stále větší změně tkání, což může jednoho dne skončit trvalou ochablostí. Sám dobře víte, jaká krutá reakce se vzápětí dostaví. Zahráváte si, ale jednou se vám to nevyplatí. Proč máte pro pouhé prchavé potěšení riskovat ztrátu neobyčejných schopností, které jste dostal do vínku? Nezapomínejte, že vám to neříkám jen jako přítel příteli, ale také jako lékař člověku, za jehož zdravotní stav je do jisté míry zodpovědný.“

Nezdálo se, že by se ho to dotklo. Naopak, zaklesl prsty štíhlých rukou do sebe a opřel se lokty o opěradla křesla jako člověk, který má chuť si pohovořit.

„Můj mozek se vzpírá ustrnutí,“ řekl. „Dejte mi problémy, dejte mi práci, dejte mi ten nejzáhadnější kryptogram nebo nejsložitější analýzu, a hned budu ve svém živlu. Pak se dokážu vzdát umělých dráždidel. Nenávidím však tupou každodenní všednost. Toužím po duševní námaze. Z toho důvodu jsem si také zvolil své nezvyklé povolání, nebo spíš jsem si je vytvořil, protože člověk mého druhu je na světě jen jeden.“

„Jediný soukromý detektiv?“ řekl jsem se zdviženým obočím,

„Jediný soukromý detektiv a poradce,“ odpověděl. „Jsem ta poslední instance a nejvyšší kapacita v pátrání po zločinech a jejich vyšetřování. Když si Gregson, Lestrade nebo Athelney Jones nevědí rady - což je, mimochodem, u nich spíš pravidlem než výjimkou - přehrají případ na mne. Přešetřím fakta jako znalec a jakožto odborník se k nim vyjádřím. Nežádám v takových případech žádné uznání. Moje jméno se neobjeví v žádných novinách. Nejlepší odměnou je mi práce sama a potěšení z toho, že mohu uplatnit své netuctové schopnosti. O mých pracovních metodách jste se ostatně sám přesvědčil v případě Jeffersona Hopa.“

„To máte pravdu,“ řekl jsem srdečně. „V životě mě nic tak neohromilo. Zvěčnil jsem dokonce ten případ v brožurce, s poněkud fantastickým názvem: Studie v šarlatové.“

Rozmrzele zavrtěl hlavou.

„Prolistoval jsem tu knížku,“ pravil, „ale upřímně řečeno, nemohu vám k ní pogratulovat. Odhalování zločinů je věda, nebo aspoň by jí mělo být, a věda bezpodmínečně vyžaduje rozumový přístup, zbavený veškerých emocí. Vy jste se však pokusil pátrání romanticky přibarvit, což dopadlo stejně neblaze, jako kdybyste vpašoval milostný příběh nebo útěk od manžela do páté věty Euklidovy.“

„Ten případ ale romantický byl,“ protestoval jsem. „Nemohl jsem přece libovolně překrucovat fakta.“

„Některá fakta se mají potlačit, nebo by aspoň mělo být vidět, že jsou vykládána se smyslem pro přiměřené proporce. Jediná věc, která v tom případě vůbec stála za zmínku, byla zvláštní analytická úvaha směřující od následků k příčinám, která mi umožnila záhadu rozluštit.“

Tato kritika dílka, které jsem napsal jedině proto, aby ho potěšilo, mě zamrzela. A nepopírám také, že mě podráždil egoismus, vyžadující zřejmě, aby každý řádek mého spisku byl věnován jeho nevyrovnatelným výkonům. Za ta léta, co bydlím se svým přítelem v Baker Street, povšiml jsem si nejednou, že za jeho klidem a mentorskými způsoby se skrývá docela slušná dávka marnivosti. Přesto jsem to ponechal bez poznámky a věnoval jsem se péči o svou poraněnou nohu. Před časem mi ji prostřelila kulka z muškety, a třebaže mi průstřel nevadil při chůzi, při každé změně počasí mě rána škaredé bolela.

„Rozšířil jsem nedávno svou praxi i do Evropy,“ řekl Holmes po krátké odmlce, kdy nacpával svou starou bryerku. „Minulý týden mě požádal o radu Francois le Villard, který, jak možná víte, byl nedávno postaven do čela francouzské detektivní služby. Má perfektní keltský talent rychlé intuice, ale postrádá široký rejstřík exaktních znalostí, které jsou k dokonalejšímu rozvinutí jeho schopností nezbytné. Případ se tykal poslední vůle a nebyl tak docela nezajímavý. Poukázal jsem mu na dva analogické případy, z nichž první se udál v Rize roku 1857 a druhý v St. Louis v roce 1871, které ho mohly přivést ke správnému řešení. Dnes ráno jsem od něho dostal tenhle dopis. Děkuje mi v něm za mou pomoc.“

Při řeči přede mne hodil pomačkaný arch francouzského dopisního papíru. Zběžně jsem jej přelétl očima a zaznamenal jsem hojnost vykřičníků a četné výrazy jako ,magnifiques’, ,coup-de-maitres’ a ,tours-de-force’, což všechno svědčilo o Francouzově vřelém obdivu.

„Píše vám jako žák svému učiteli,“ řekl jsem.

„Och, přeceňuje mou pomoc,“ řekl Sherlock Holmes nedbale. „Sám je neobyčejně schopný člověk. Má dvě ze tří vlastností nezbytných pro ideálního detektiva: pozorovací talent a umí dedukovat. Chybějí mu pouze znalosti, a ty si časem osvojí. Překládá teď do francouzštiny má drobná pojednání.“

„Vaše pojednání?“

„Tak vy o nich nevíte?“ zvolal se smíchem. „Je to tak, mám na svědomí pár monografických prací. Všechny se obírají technickými problémy. Tady je například jedna: ,O rozdílnosti popelů z různých druhů tabáku’. Uvádím v ní sto čtyřicet různých druhů doutníků, cigaret a dýmkového tabáku s barevnými přílohami, které rozlišnost jednotlivých popelů názorně ilustrují. Je to problém, kolem něhož se v kriminálních přelíčeních stále přešlapuje a který někdy mívá vrcholný význam jako klíč k celému případu. Dá-li se například s určitostí říci, že nějakou vraždu spáchal člověk, který kouřil indický lunkah, pátrání se tím značně usnadní. Pro zkušené oko je mezi černým popelem z trichinopolského doutníku a bílým práškem z tabáku zvaného ,ptačí oko’ takový rozdíl jako mezi hlávkou zelí a bramborem.“

„Máte mimořádný talent pro nepatrné drobnosti,“ poznamenal jsem.

„Vím totiž, jak jsou důležité. A tady je má monografie o sledování a zkoumání stop s připojenými poznámkami o pořizování sádrových odlitků. Tady zase mám zajímavé krátké pojednání o vlivu povolání na tvar rukou s litografiemi znázorňujícími ruce pokrývačů, námořníků, vykrajovačů korkových zátek, sazečů, tkalců a brusičů diamantů. To všechno je v praxi velice důležité pro vědecky pracujícího detektiva - zvláště v případech neidentifikovaných mrtvol nebo při odhalování zločincova dřívějšího života. Už vás ale svým koníčkem asi nudím.“

„Vůbec ne,“ odpověděl jsem podle pravdy. „Velice mě to zajímá, zvlášť od té doby, co jsem měl příležitost pozorovat, jak tyto poznatky uplatňujete v praxi. Mluvil jste ale právě o pozorování a o dedukci. Do jisté míry v sobě jedno zahrnuje druhé.“

„To sotva,“ odpověděl, rozkošnicky se zabořil do křesla a vypustil z dýmky pár modravých obláčků. „Z pozorování se například dovím, že jste byl dnes ráno na poště ve Wigmore Street; dedukce však mě poučí, že jste odtamtud odeslal nějaký telegram.“

„Přesně tak!“ zvolal jsem. „V obou případech jste trefil do černého! Přiznám se však, že mi není jasné, jak jste to mohl uhodnout. Jednal jsem z okamžitého popudu a nikomu jsem se o tom nezmiňoval.“

„Nic jednoduššího,“ poznamenal a potutelně se usmál mému překvapení, „je to tak neuvěřitelně prosté, že jakékoli vysvětlování je zbytečné; přesto však to může posloužit k definování rozdílu mezi pozorováním a dedukcí. Z pozorování vím, že vám na nártu ulpěl maličký kousek načervenalé hlíny. U pošty ve Wigmore Street právě rozkopali chodník a vykopanou hlínu vyházeli tak nešťastně, že se člověk nevyhne tomu, aby do ní nešlápl. Pokud je mi známo, hlína s tímhle zvláštním načervenalým zbarvením se v blízkém okolí nikde jinde nevyskytuje. Až sem to je pozorování. To ostatní je dedukce.“

„Z čeho jste ale vydedukoval ten telegram?“

„Vím samozřejmě, že jste nepsal dopis, poněvadž jsem celé dopoledne seděl tady naproti vám. Na vašem otevřeném psacím stole dále vidím arch poštovních známek a pěkný štůsek korespondenčních lístků. Proč byste tedy chodil na poštu? Jedině proto, abyste poslal telegram. Vylučte všechny ostatní faktory, a ten jediný, který zůstane, musí být pravdivý.“

„V tomhle případě tomu tak vskutku je,“ odpověděl jsem po krátké úvaze. „Jde však, jak jste sám řekl, o zcela jednoduchou věc. Pokládal byste za neomalenost, kdybych vaše teorie podrobil poněkud přísnější zkoušce?“

„Naopak,“ odpověděl, „to mě aspoň uchrání před druhou dávkou kokainu. S radostí se zahloubám do jakéhokoli problému, který mi předložíte.“

„Slyšel jsem od vás kdysi, že je skoro nemožné, aby člověk každodenně používal nějakého předmětu a nezanechal na něm stopy své osobnosti v takové míře, že by je zkušený pozorovatel nebyl s to rozeznat. Nuže, tady mám hodinky, které nevlastním příliš dlouho. Pověděl byste mi laskavě své mínění o povaze či zvycích jejich dřívějšího majitele?“

Podal jsem mu hodinky v očekávání poněkud škodolibé zábavy, neboť jsem takový úkol pokládal za neřešitelný a hodlal jsem mu uštědřit menší lekci za nepříjemně dogmatický tón, k němuž se v našich rozpravách občas uchyloval. Pohrával si s hodinkami v ruce, důkladně si prohlédl ciferník, pak otevřel plášť hodinek a zkoumal strojek nejprve pouhým okem a později i s pomocí silné lupy. Stěží jsem se ubránil úsměvu, když konečně se zklamanou tváři hodinky zaklapl a vrátil mi je.

„Moc se toho z nich vyčíst nedá,“ poznamenal. „Tyhle hodinky byly nedávno čištěny, což mě připravilo o nejdůležitější stopy.“

„Máte pravdu,“ odpověděl jsem. „Dali je vyčistit, než mi je poslali.“

V skrytu duše jsem přítele obviňoval, že chce touto nepřesvědčivou a chabou výmluvou zakrýt své selhání. Co hodlal koneckonců z hodinek vyčíst, i kdyby nebyly nedávno čištěné?

„Ačkoli mě prohlídka hodinek neuspokojila, přece jen nebyla docela marná,“ prohlásil vzápětí a upřel zasněné, matné oči na strop. „Možná že mě opravíte, ale soudil bych, že ty hodinky patřily vašemu nejstaršímu bratrovi, který je zdědil po otci.“

„To jste asi uhodl z monogramu H. W., vyrytého vzadu na plášti, ne?“

„Přesně tak. Velké W mi připomnělo vaše příjmení. Iniciály byly vyryty přibližně před padesáti lety a právě tak staré jsou také hodinky. Vyplývá z toho, že byly zhotoveny pro minulou generaci. Šperky a cenné předměty dědívá obvykle nejstarší syn a ten také zpravidla mívá křestní jméno po otci. Váš otec, jestli se dobře pamatuji, zemřel před mnoha lety. Hodinky proto vlastnil váš nejstarší bratr.“

„To vše je správné,“ řekl jsem. „Víte ještě něco víc?“

„Nebyl to zrovna příliš pořádný člověk - spíš pořádný lajdák a nedbalec. Zpočátku měl dobré vyhlídky, ale zahodil všechny šance, nějaký čas žil v nouzi, střídané občas krátkými obdobími blahobytu, ale nakonec se dal na pití a umřel. Víc se mi nepodařilo zjistit.“

Vyskočil jsem z křesla a rozčileně jsem začal přecházet po pokoji s pocitem nemalé trpkosti v srdci.

„To od vás není pěkné, Holmesi,“ řekl jsem. „Nevěřil bych, že se snížíte k něčemu takovému. Jistě jste se o osudu mého nešťastného bratra informoval, a teď mi předstíráte, že jste tyto poznatky vydedukoval nějakým fantastickým způsobem. Nechcete přece, abych vám věřil, že jste to všechno vyčetl z jeho starých hodinek! Je to od vás dost nešetrné a upřímně řečeno, zavání to šarlatánstvím.“

„Milý doktore,“ řekl vlídně, „přijměte, prosím, moji omluvu. Nahlížel jsem na celou tu věc jako na abstraktní problém a zapomněl jsem, jak osobní a bolestnou příchuť pro vás ta záležitost asi má. Přesto vás ujišťuji, že jsem neměl nejmenší potuchy o tom, že máte vůbec nějakého bratra, dokud jste mi ty hodinky nepodal.“

„U všech všudy! Jak jste ale pak dokázal všechna ta fakta tak zázračně zjistit? Vylíčil jste to absolutně správně, do všech detailů.“

„Och, to mi tedy štěstí přálo. Všechno, co jsem vám řekl, vycházelo jen z dost vratké pravděpodobnosti. Vůbec jsem nečekal, že to bude tak přesně souhlasit.“

„Nešlo ale jen o pouhý dohad?“

„Ne, to ne: nehádám nikdy. To je ohavný zvyk - podrývá totiž schopnost logicky uvažovat. Připadá vám to divné jen proto, že jste nesledoval mé myšlenkové pochody, nebo jste si nevšiml drobných fakt, z nichž lze vyvodit důležité závěry. Tak jsem například začal tvrzením, že váš bratr byl nedbalec. Kdybyste si byl povšiml spodní části pouzdra, neušlo by vám, že je nejen na dvou místech promáčknuté, ale že je také celé poškrábané a odřené, což mi prozradilo, že majitel hodinek měl ve zvyku nosit v téže kapse ještě nějaké další tvrdé předměty, jako třeba mince nebo klíče. Poté už nebylo dvakrát obtížné uhodnout, že člověk, který nakládá tak kavalírsky s hodinkami za padesát guineí, musí být pěkný nedbalec. Právě tak nebylo odtud obzvlášť daleko k závěru, že člověk, který zdědil jednu takovou cennou věc, bývá zpravidla dobře zaopatřen i v ostatních ohledech.“

Přikývl jsem na znamení, že sleduji jeho úvahu.

„V anglických zastavárnách je běžné - když přijímají do zástavy hodinky - že vyryjí špendlíkem číslo zástavního lístku na vnitřní stranu pláště. Je to jistější než připevňovat k hodinkám ceduličku, neboť se tím vylučuje riziko, že se číslo ztratí nebo že dojde k záměně. S pomocí lupy jsem na hodinkách objevil nejméně čtyři taková čísílka. Z toho plyne, že váš bratr býval často bez peněz. A druhý závěr - že se mu čas od času opět vedlo dobře, poněvadž jinak by nemohl zastavené hodinky vyplatit. A konečně vás prosím, abyste se podíval na vnitřní plošku, v níž je otvor pro klíček. Kdo by mohl nadělat klíčkem takové rýhy ve střízlivém stavu? Vždycky je ale najdeme na hodinkách patřících pijákovi. Natahuje hodinky v noci a roztřesenou rukou je takhle poškrábe. V čem tu vidíte jakou záhadu?“

„Teď je to nad slunce jasnější,“ odpověděl jsem. „Lituji, že jsem vám křivdil. Měl jsem mít větší důvěru ve vaše zázračné schopnosti. Dovolte mi otázku: zabýváte se v současné době profesionálně nějakým pátráním?“

„Nikoli. Proto ten kokain. Nedokážu žít bez duševní práce. Pro co jiného by také člověk na světě žil? Stačí si stoupnout sem k oknu. Viděl jste kdy tak pustý, strašný a bezperspektivní svět? Jen se podívejte na tu žlutou mlhu, jak se houlí v ulici a převaluje kolem těch šedohnědých domů! Je to tak beznadějně prozaická a přízemní podívaná, že snad nemá obdoby. Co z toho, doktore, že člověk má talent, když nenajde vhodné příležitosti, aby jej mohl uplatnit? Zločin je všední věc, lidská existence je všední a jenom veskrze všední schopnosti docházejí na tomto světě uplatnění.“

Otevřel jsem ústa, abych na tu nadnesenou tirádu odpověděl, ale v té chvíli s rázným zaklepáním vstoupila naše hospodyně a přinesla nám na mosazném tácku navštívenku.

„Slečna Mary Morstanová,“ četl Holmes. „Hm! To jméno mi nic neříká. Požádejte tu mladou dámu, ať jde dál, paní Hudsonová. Ne, vy nechoďte pryč, doktore. Budu raději, když tu zůstanete.“

II - Obeznámení s případem

Slečna Morstanová vešla do pokoje pevným krokem a navenek se dokonale ovládala. Byla to mladá blondýnka menší postavy, trochu upejpavá, s rukavicemi na rukou a oblečená s maximálním vkusem. Střízlivost a jednoduchost kostýmu však naznačovala, že její prostředky nejsou neomezené. Kostým byl v tmavé, šedobéžové barvě, ale bez zbytečného lemování a ozdob, na hlavě měla malý turban stejně temného odstínu, oživený jen drobným bílým pírkem po straně. Její tvář nepřekvapovala pravidelnými rysy ani krásnou pletí, ale bylo v ní cosi líbezného a roztomilého a z velkých modrých očí vyzařovala vzácná oduševnělost a porozumění. Poznal jsem ženy mnoha národů ve třech různých světadílech, ale nikdy jsem dosud nespatřil tvář, která by zřetelněji prozrazovala jemnou a citlivou povahu. Když usedala na židli, kterou jí Sherlock Holmes nabídl, neušlo mi, že se jí chvějí rty a třesou ruce. Celý její zevnějšek svědčil o krajním rozčilení.

„Rozhodla jsem se vás vyhledat, pane Holmesi,“ řekla, „poněvadž jste kdysi pomohl mé zaměstnavatelce, paní Forresterové, urovnat menší domácí komplikace. Vaše laskavost a obratnost na ni učinila velký dojem.“

„Paní Forresterová,“ opakoval Holmes zamyšleně. „Ano, prokázal jsem jí kdysi jistou drobnou službu. Pokud si vzpomínám, byl to však velice jednoduchý případ.“

„Paní Forresterová si o tom myslí něco jiného. O mých potížích se bohužel něco takového říci nedá. Nedokážu si vůbec představit něco ještě podivnějšího a nevysvětlitelnějšího, než je situace, ve které jsem se octla.“

Holmes si zamnul ruce a oči se mu zaleskly. Předklonil se v křesle s výrazem mimořádného soustředění v ostře řezané tváři, připomínající jestřába.

„Seznamte nás s tím případem,“ řekl věcně a se zájmem.

Měl jsem pocit, že má přítomnost je tu poněkud na obtíž.

„Doufám, že mě omluvíte,“ řekl jsem a vstal jsem z křesla.

K mému překvapení mladá dáma zvedla ruku v rukavici a zadržela mě.

„Kdyby tu váš přítel laskavě zůstal,“ řekla, „prokázal by mi neocenitelnou službu.“

Klesl jsem zpátky do křesla.

„Stručné řečeno,“ pokračovala slečna Morstanová, „fakta vypadají asi takhle: můj otec byl důstojníkem u jednoho pluku v Indii a poslal mě domů do vlasti, když jsem byla ještě docela malé dítě. Matka už byla mrtvá a v Anglii jsem neměla žádné příbuzné. Dali mě proto na vychování do útulného penzionátu v Edinburghu, kde jsem zůstala do svých sedmnácti let. V roce 1878 dostal můj otec, který byl u svého pluku nejstarším kapitánem, dvanáctiměsíční dovolenou a přijel domů. Telegrafoval mi z Londýna, že šťastně dojel, a prosil mě, abych za ním hned přijela. Jako svou adresu udal hotel Langham. Pokud si vzpomínám, jeho zpráva překypovala láskou a vlídností. Jakmile jsem přicestovala do Londýna, odjela jsem do hotelu Langham, kde mi sdělili, že kapitán Morstan se u nich sice ubytoval, ale že předchozího večera kamsi odešel a dosud se nevrátil. Čekala jsem na něho celý den, ale nedal o sobě žádnou další zprávu. Večer jsem se na radu ředitele hotelu obrátila na policii a příštího dne ráno jsme uveřejnili oznámení ve všech novinách. Naše pátrání však bylo bezvýsledné a od toho dne jsem dodneška o svém nešťastném otci neslyšela jediné slovo. Vrátil se do vlasti se srdcem plným naděje, že tu najde trochu klidu a pohodlí, místo toho však -“

Přitiskla si ruku na hrdlo a zbytek věty pohltil tlumený vzlykot.

„Který to byl den?“ zeptal se Holmes, otvíraje notes.

„Zmizel 3. prosince 1878 - skoro před deseti lety.“

„Co se stalo s jeho zavazadly?“

„Ta zůstala v hotelu. Nebylo v nich nic, co by nás mohlo přivést na nějakou stopu - jen trochu šatstva, pár knih a značné množství exotických předmětů z Andamanských ostrovů. Otec totiž byl důstojníkem strážní služby tamější trestanecké kolonie.“

„Měl v Londýně nějaké přátele?“

„Vím jen o jednom - o majoru Sholtovi z téhož útvaru, čtyřiatřicátého bombajského pěšího pluku. Major Sholto odešel do výslužby krátce předtím a žil v té době v Upper Norwoodu. Samozřejmě jsme ho o celé věci uvědomili, ale on ani nevěděl, že jeho přítel od pluku přijel do Anglie.“

„Zvláštní případ,“ poznamenal Holmes.

„A to jsem se vám ještě ani nezmínila o tom nejpodivnějším. Asi před šesti lety - mám-li být přesná, tedy 4. května 1882 - objevila se v Timesech výzva, žádající slečnu Mary Morstanovou, aby oznámila svou adresu, s upozorněním, že to je v jejím vlastním zájmu. Oznámení bylo nepodepsané a také žádná adresa vyzývatele v něm nebyla uvedena. V té době jsem právě přijala místo guvernantky v rodině paní Forresterové. Na její radu jsem uveřejnila svou adresu v inzertní rubrice listu. Téhož dne mi přišla poštou malá lepenková krabička, v níž byla obrovská a nádherná perla. K zásilce nebylo připojeno ani slovo. Od té doby dostávám každý rok ve stejný den podobnou krabičku s podobnou perlou, ale nikdy tam není nic, z čeho bych mohla zjistit totožnost odesílatele. Podle vyjádření znalce jde o perly neobyčejně vzácné a nesmírně cenné. Můžete se ostatně přesvědčit sám, že jsou velice pěkné.“

Při řeči otevřela plochou krabičku a ukázala mi šest nejkrásnějších perel, jaké jsem kdy viděl.

„Pověděla jste nám vrcholně zajímavé věci,“ řekl Sherlock Holmes. „Přihodilo se vám ještě něco jiného?“

„Ano - právě dnes. Proto také za vámi přicházím. Dnes ráno jsem dostala tenhle dopis, který byste si snad měl přečíst sám.“

„Děkuji,“ řekl Holmes. „Obálku mi prosím dejte také. Hm, byla orazítkována na poště Londýn-Jihozápad dne 7. září! V rohu je otisk mužského palce - to má nejspíš na svědomí listonoš. Papír je té nejlepší kvality. Balíček takových obálek stojí šest pencí. Ten člověk má věru zvláštní móresy. Oslovení veškeré žádné. ,Čekejte dnes večer v sedm hodin u třetího sloupu zleva před Divadlem Lyceum. Nemáte-li důvěru, přiveďte si s sebou dva přátele. Bylo Vám ublíženo a musí se Vám dostat spravedlnosti. Policii s sebou nevoďte, tím byste zmařila všechno. Váš neznámý přítel. ‘ Vskutku - záhada jedna radost! Co hodláte udělat, slečno Morstanová?“

„Na to se chci právě zeptat vás.“

„Nepochybně bychom tam měli jít - vy, já a ... nu ovšem, doktor Watson je ten pravý. Pisatel mluví o dvou přátelích. A my jsme s doktorem Watsonem pracovali společné už dřív.“

„Jen jestli bude chtít jít?“ zeptala se prosebně a podobně se i zatvářila.

„Bude mi ctí a potěšením,“ řekl jsem horlivě, „prokázat vám jakoukoli službu.“

„Jste oba velice laskaví,“ odpověděla. „Vedla jsem vždycky samotářský život a nemám přátele, které bych o tuto službu mohla požádat. Bude doufám stačit, když sem k vám přijdu v šest hodin?“

„Nesmíte se však opozdit,“ řekl Holmes. „Ještě se vás chci ale na něco zeptat. Je tohle písmo shodné s písmem na adresách krabiček, v nichž jste dostávala perly?“

„Mám je tu s sebou,“ odpověděla a vytáhla šest aršíků balicího papíru.

„Vskutku vzorná klientka. Máte správnou intuici. Tak se na ně tedy podíváme.“ Rozložil papíry po stole a jeden po druhém je přelétl zběžným pohledem. „S výjimkou dopisu jsou všechny psány úmyslně změněným písmem,“ řekl bez váhání, „nemůže však být pochyb, že to všechno psala táž osoba. Pohleďte, jak zřetelně vystupuje tohle řecké e, nebo třeba na tu kudrlinku na koncovém s. Zcela určitě jde o písmo téhož člověka. Nerad bych ve vás vzbuzoval klamné naděje, slečno Morstanová, ale povězte mi: podobá se to písmo rukopisu vašeho otce?“

„Ani v nejmenším.“

„To se dalo předpokládat. Budeme na vás tedy čekat v šest hodin. Dovolte mi, prosím, abych si ty písemnosti ponechal u sebe, Možná že v nich mezitím ještě něco objevím. Je teprv půl čtvrté. Zatím - au revoir.“

„Au revoir,“ řekla naše návštěvnice, obdařila nás oba bezelstným, přívětivým pohledem, schovala krabičku s perlami opět za ňadra a rychle odešla.

Stál jsem u okna a pozoroval jsem ji, jak spěchá ulicí, dokud se šedý turban s bílým pírkem neproměnil v pouhou tečku v ponurém davu.

„Velice půvabná žena!“ zvolal jsem, obraceje se ke svému příteli.

Zapálil si opět lulku a s přimhouřenýma očima se zabořil do křesla. „Myslíte?“ řekl mátožně. „Ani jsem si nevšiml.“

„Vy jste učiněný automat - počítací stroj,“ vykřikl jsem. „Někdy je ve vás vskutku cosi nelidského.“

Vlídně se usmál.

„Nejdůležitější je nedopustit, aby náš úsudek byl ovlivněn osobními kvalitami klienta,“ řekl. „Každý klient je pro mne jen pouhým číslem, jedním z faktorů problému. Citové zaujetí je v rozporu s logickým uvažováním. Ujišťuji vás, že nejroztomilejší ženu, jakou jsem kdy poznal, oběsili za to, že otrávila tři útlá dítka, aby získala jejich životní pojistku, a že nejodpornější muž, s nímž jsem kdy měl tu čest, je lidumil, který porozdával skoro čtvrt miliónu ve prospěch londýnských chudých.“

„V tomto případě však -“

„Nikdy nedělám žádné výjimky. Výjimka vyvrací pravidlo. Měl jste někdy příležitost zkoumat charakter člověka podle jeho písemného projevu? Nač byste usuzoval ze škrábanice toho chlapíka?“

„Písmo je čitelné a pravidelné,“ odpověděl jsem. „Ten člověk se pohyboval v obchodním světě a má poměrně pevný charakter.“

Holmes zavrtěl hlavou.

„Podívejte se na jeho dlouhá písmena,“ řekl. „Sotva přečnívají úroveň ostatní řádky. Tohle d by klidně mohlo být a a tohle l se dá číst jako e. Lidé pevného charakteru dokážou dlouhá písmena vždy odlišit, ať píší jakkoli nečitelně. Tahle k prozrazují rozkolísanost a z velkých písmen čiší samolibost. Teď si ale udělám menší procházku. Musím si ověřit pár maličkostí. Doporučuji vám tuhle knihu - jednu z nejpozoruhodnějších, jaké kdy byly sepsány. Je to „Mučednictví muže“ od Winwooda Reada. Za hodinu budu zpátky.“

Usadil jsem se u okna se svazkem v ruce, ale autorovy troufalé teorie nedokázaly upoutat mé myšlenky. Ty totiž setrvávaly u naší nedávné návštěvnice - u jejích úsměvů, hlubokých a bohatých odstínů jejího hlasu, u podivné záhady, která obestírala její život. Bylo-li jí sedmnáct let v době, kdy zmizel její otec, muselo jí dnes být sedmadvacet - a to je líbezný věk, kdy mládí už ztratilo své sebevědomí a zkušenostmi poněkud vystřízlivělo. A tak jsem seděl a snil, ale hlavou se mi začaly honit tak nebezpečné myšlenky, že jsem se spěšně vrátil ke svému psacímu stolu a zuřivě jsem se zahloubal do nejnovějšího pojednání o patologii. Jak jsem mohl já - vojenský doktor s mizerné pochroumanou nohou a ještě mizernějším bankovním kontem - troufat si snít o takových věcech? Byla jen pouhým číslem, jedním z faktorů - nic víc. A rýsovala-li se přede mnou má budoucnost v černých barvách, bylo jistě lepší hledět jí tváří v tvář jako muž a nepokoušet se ji rozjasňovat prchavými bludičkami fantazie.

III - Při hledání řešení

Když se Holmes vrátil, bylo už půl šesté. Byl veselý, svěží a ve výtečné náladě, která se u něho ovšem pravidelně střídala se záchvaty nejhlubší deprese.

„V téhle věci žádná velká záhada není,“ řekl a chopil se šálku čaje, který jsem mu nalil, „zdá se, že fakta připouštějí pouze jediné vysvětlení.“

„Nepovídejte! Vy už jste tomu přišel na kloub?“

„Nu, to by bylo přece jen trochu moc brzo. Zjistil jsem však významnou skutečnost, což je prozatím vše. Nicméně to je opravdu velice významné. Detaily je stále třeba ještě doplňovat. Právě jsem zjistil nahlédnutím do starých ročníků Timesů, že major Sholto z Upper Norwoodu, který kdysi sloužil u čtyřiatřicátého bombajského pěšího pluku, zemřel 28. dubna 1882.“

„Možná že jsem trochu natvrdlý, Holmesi, ale nechápu, jaký to má pro nás význam.“

„Opravdu ne? Překvapujete mě. Podívejte se tedy na to takhle: kapitán Morstan zmizí. Jediný člověk v Londýně, kterého by mohl navštívit, je major Sholto. Ten však popírá, že by vůbec kdy slyšel o tom, že Morstan je v Londýně. O čtyři roky později Sholto umírá. V týdnu, kdy zemře, obdrží dcera kapitána Morstana drahocenný dar, což se pak každoročně opakuje a nyní to vyvrcholilo dopisem, který ji označuje za ženu, jíž bylo ublíženo. Nemůže to být narážka na nic jiného než na to, že ji kdosi připravil o otce. A proč jí začaly dary docházet bezprostředně po Sholtově smrti, ne-li proto, že Sholtův dědic o celé záhadě cosi ví a snaží se slečnu Morstanovou nějak odškodnit? Máte snad nějakou jinou teorii, která by odpovídala těmto faktům?“

„To je mi ale divné odškodnění! A jak podivně realizované! Proč jí ten dopis napsal teď, a ne před šesti lety? A navíc ten dopis mluví o tom, že se jí musí dostat spravedlnosti. O jaké spravedlnosti tu může být řeč? Zdá se mi příliš optimistické předpokládat, že její otec dosud žije. A že by jí bylo ublíženo ještě nějak jinak, o tom přece nic nevíte.“

„Vyskytují se v tom obtíže; jistě, obtíže tu jsou,“ řekl Sherlock Holmes zadumaně, „ale výprava, kterou dnes večer podnikneme, je všechny překoná a rozluští. Á, tady právě přijíždí drožka se slečnou Morstanovou. Jste připraven? Pak bychom jí snad měli jít naproti, poněvadž je už pár minut po šesté.“

Nasadil jsem si klobouk a uchopil svou nejtěžší hůl, ale všiml jsem si, že Holmes si vzal ze zásuvky revolver a strčil jej do kapsy. Bylo tudíž jasné, že náš večerní podnik nepokládá za žádný zábavný výlet.

Slečna Morstanová se choulila v tmavém plášti a její jemná tvář byla sice klidná, ale bledá. Musela by to být výjimečná žena, kdyby nepociťovala jisté znepokojení nad podivným podnikem, do něhož jsme se pouštěli, přesto však se dokonale ovládala a pohotově zodpověděla pár dalších otázek, které jí Sherlock Holmes ještě položil.

„Major Sholto byl tatínkův velmi dobrý přítel,“ řekla. „Jeho dopisy se zmínkami o majorovi jen hemžily. Major i tatínek veleli oddílům na Andamanských ostrovech, takže většinu času tam trávili spolu. V tatínkově psacím stole se mimochodem našla zvláštní listina, které nikdo nerozuměl. Nemyslím, že by snad byla nějak zvlášť důležitá, ale napadlo mě, že byste se na ni možná rád podíval, a tak jsem ji přinesla s sebou. Tady je.“

Holmes listinu opatrně rozložil a uhladil ji na koleně. Poté ji s pomocí lupy celou velmi důkladně prozkoumal.

„Takovýhle papír vyrábějí indičtí domorodci,“ poznamenal. „A tenhle arch byl kdysi napnutý na rýsovacím prkně. Diagram na něm představuje patrně části jakési obrovské budovy s početnými síněmi, chodbami a průchody. Na jednom místě je malý křížek, vepsaný červeným inkoustem, a nad ním údaj „3.37 odleva“, napsaný tužkou a už značně vybledlý. V levém rohu je prapodivný hieroglyf, připomínající čtyři křížky umístěné v jedné řádce, jejichž ramena se dotýkají. Vedle je připsáno velice primitivním a kostrbatým písmem: „Podpis čtyř - Jonathan Small, Mahomet Singh, Abdullah Khan, Dost Akbar.“ Opravdu se přiznávám, že mi není jasné, jak by to mohlo s celým případem souviset. Nicméně to je nepochybně důležitý dokument. Byl pečlivě uschován v nějakém notesu, poněvadž obě strany jsou stejně čisté.“

„Ano, byl v otcově notesu. Tam jsme jej našli.“

„Pečlivě tu listinu opatrujte, slečno Morstanová, možná že ji ještě budeme potřebovat. Zmocňuje se mne podezření, že by tahle záležitost mohla být zamotanější a komplikovanější, než jsem se zprvu domníval. Musím všechno znova uvážit.“

Rozvalil se na opěradle drožky a jenom z jeho staženého obočí a nepřítomného pohledu jsem mohl usoudit, že intenzívně přemýšlí. Slečna Morstanová a já jsme si šeptem povídali o naší dnešní výpravě a jejím možném výsledku, ale náš společník až do konce cesty setrvával ve své neproniknutelné zamlklosti.

Byl zářijový večer a nebylo ještě ani sedm hodin, den však byl pošmourný a hustá lezavá mlha ležela nízko nad velkoměstem. Špinavě zbarvená mračna smutně klesala do rozblácených ulic. Kandelábry na Strandu byly jen mlhavými skvrnami rozptýleného světla, vrhajícího kruhy matné záře na kluzkou dlažbu. Žluté světlo z výkladních skříní se linulo do zamženého, vlhkostí prosyceného vzduchu a vrhalo bezútěšné, pohyblivé paprsky do přeplněných ulic. Bylo pro mne cosi děsivého a přízračného v tom nekonečném zástupu tváří, které se míhaly napříč těmi úzkými proužky světla - tváří smutných i veselých, vychrtlých i šťastných. Jako veškeré lidstvo putovaly i ony z přítmí do světla a znova zapadaly zpátky do šera. Nepodléhám příliš náhodným dojmům, ale nepřívětivý, tísnivý večer a podivný podnik, do něhož jsme se pustili - to obojí přispělo k mé nervozitě a sklíčenosti. Z chování slečny Morstanové bylo zřejmé, že ji trápí stejné pocity. Jediný Holmes se dokázal nad tyto malicherné vlivy povznést. Na kolenou měl otevřený notes a chvílemi si do něho psal poznámky při světle své kapesní svítilny.

U postranního vchodu do Divadla Lyceum se už tísnily husté davy.

Před divadlem hrkotal nepřetržitý proud kočárů a drožek, vyklápějících náklad mužů s náprsenkami a žen ověšených diamanty a zahalených do šálů. Sotva jsme dojeli k třetímu sloupu, u něhož byla schůzka smluvena, oslovil nás čiperný snědý mužík, oblečený jako fiakrista.

„Vy dva doprovázíte slečnu Morstanovou?“ zeptal se.

„Mary Morstanová jsem já a tihle dva páni jsou moji přátelé,“ řekla dívka.

Upřel na nás neuvěřitelně pronikavé a tázavé oči.

„Račte prominout, slečno,“ řekl poněkud umíněně, „ale musím vás požádat o čestné slovo, že ani jeden z vašich průvodců není od policie.“

„Máte je mít,“ odpověděla.

Pronikavě zahvízdl a nějaký pouliční otrapa k nám přijel s kočárem a otevřel dvířka. Muž, který nás oslovil, vyšplhal na kozlík, zatímco my jsme zaujali místa uvnitř. Ještě jsme se ani pořádně neusadili, když kočí práskl do koní, a zběsilým tryskem jsme se rozjeli a ponořili do mlhavých ulic.

Naše situace byla věru prapodivná. Jeli jsme na neznámé místo za neznámým poselstvím. Toto pozvání bylo buď hloupý vtip - což byla nepřijatelná hypotéza - nebo jsme si mohli právem myslet, že nás na naší cestě očekávají závažné události. Slečna Morstanová se chovala stejně odhodlaně a energicky jako předtím. Snažil jsem se ji rozptýlit a pobavit vzpomínkami na svá dobrodružství v Afganistanu, ale popravdě řečeno, byl jsem sám natolik vzrušen situací, ve které jsme se octli, a tak zvědavý na cíl naší cesty, že mé historky byly poněkud popletené. Dodnes prohlašuje, že jsem jí poutavě vyprávěl o tom, jak uprostřed noci do mého stanu nakoukla mušketa a jak jsem po ní vystřelil z dvouhlavňového tygřího mláděte. Zpočátku jsem měl určitou představu, kterým směrem jedeme, ale zakrátko - ať už to zavinila rychlá jízda, mlha nebo má vlastní, nepříliš dobrá znalost Londýna - ztratil jsem veškerou orientaci a věděl jsem jen to, že už jedeme velice dlouho. Sherlock Holmes však nikdy nezklamal a stále si mumlal jména náměstí a křivolakých postranních uliček, jimiž kočár projížděl.

„Rochester Row,“ řekl. „Teď jsme na Vincent Square. A teď ujíždíme po Vauxhall Bridge Road. Podle všeho máme namířeno někam do Surreye. Ovšem, to jsem si mohl myslet. A teď jsme na mostě. Můžete vidět, jak se řeka třpytí.“

Na okamžik se nám opravdu naskytl pohled na široký pruh Temže, s lucernami ozařujícími tichou hladinu; drožka však uháněla dál a brzo ji pohltil labyrint uliček na druhém břehu.

„Wandsworth Road,“ řekl můj přítel. „Priory Road. Larkhall Lane. Stockwell Place. Robert Street. Coldharbour Lane. Naše pátrání nás věru nepřivádí do příliš elegantních čtvrtí města.“

A skutečně jsme se pojednou octli v podezřelých a nehostinných končinách. Dlouhé řady tmavých cihlových domů rozjasňoval tu a tam pouze vulgární třpyt a laciná nádhera hospod na rozích. Pak se objevily špalíry dvoupatrových vilek s miniaturními zahrádkami před okny a pak opět nekonečné řady nových, strnule civících cihlových stavení - obludná chapadla, jimiž se obrovité velkoměsto rozpřahovalo na venkov. Konečně kočár zůstal stát u třetího domu v nové zahradní ulici. Všechny okolní domy byly neobydlené a ten, před nímž jsme zastavili, byl stejně temný jako ostatní, s výjimkou okna do kuchyně, z něhož probleskovalo slabé světlo. Jakmile jsme však zaklepali, okamžitě nám otevřel dveře jakýsi hindský sluha se žlutým turbanem na hlavě a oblečený do bílých, volně splývajících šatů přepásaných žlutou šerpou. Postava orientálce, zarámovaná dveřmi všedního předměstského domu třetího řádu, s tímto prostředím nějak podivně kontrastovala a nezapadala do něho.

„Sahib vás očekává,“ řekl a dřív, než jeho slova dozněla, ozval se odněkud z domu vysoký, fistulkovitý hlas.

„Přiveď mi je sem, khitmutgare, „ zvolal. „Přiveď mi je rovnou sem.“

IV – Vyprávění plešatého muže

Šli jsme za Hindem špinavou a tuctovou chodbou, špatně osvětlenou a ještě hůř zařízenou, dokud nestanul u dveří vedoucích někam vpravo a neotevřel je. Zalil nás proud žlutého světla a uprostřed ozářené místnosti jsme spatřili drobného mužíka s neobyčejně vysokým čelem a věnečkem rozježených zrzavých vlasů, z něhož svítila lesklá holá lebka jako horský štít tyčící se z borového lesa. Stál tam, křečovitě si mnul ruce a rysy jeho tváře byly v neustálém pohybu - hned se smály, hned zas mračily, ale nikdy nebyly ani na okamžik v klidu. Příroda ho obdařila převislým rtem a řádkou příliš vystouplých, žlutých a nepravidelných zubů, které se marně pokoušel skrýt rukou, jíž si neustále hladil a přejížděl spodní část tváře. Přes tu nápadnou pleš vypadal poměrně mladě. Ve skutečnosti právě nedávno oslavil třicáté narozeniny.

„Jsem vám k službám, slečno Morstanová,“ opakoval tenkým, vysokým hláskem. „A vám samozřejmě také, pánové. Račte laskavě vstoupit do mého skromného útulku. Mám to tu malé, slečno, ale zařízené podle vlastního vkusu. Pravá oáza umění v kvílející poušti jižního Londýna.‘‘

Zařízení místnosti, do které nás pozval, nás všechny překvapilo. Hodilo se k ubohému domu stejně málo jako prvotřídní diamant k mosaznému prstenu. Na stěnách visely nejdražší a nejskvostnější záclony a koberce, tu a tam shrnuté, aby nezakrývaly honosně zarámované obrazy a orientální vázy. Koberec v barvě jantaru střídaného s černí byl tak vysoký a měkký, že se do něho nohy bořily s blahým pocitem chůze po mechovém polštáři. Dvě velké tygří kůže, přehozené přes něj, umocňovaly jenom dojem orientálního přepychu stejné jako veliká turecká vodní dýmka, stojící v koutě na rohožce. Lampa ve tvaru stříbrné holubice visela na téměř neviditelném zlatém drátku uprostřed pokoje. Její plamen naplňoval vzduch jemnou aromatickou vůní.

„Jmenuji se Thaddeus Sholto,“ řekl mužík, stále sebou křečovitě škubaje a usmívaje se. „A vy ovšem jste slečna Morstanová. A tihle pánové -“

„To je pan Sherlock Holmes a pan doktor Watson.“

„Lékař, že?“ zvolal zaujatě. „Nemáte s sebou náhodou stetoskop? Mohl bych vás poprosit - byl byste tak laskavý? Funkce mé levé srdeční chlopně ve mně vyvolává vážné obavy; kdybyste byl tedy tak hodný. Na aortu je spolehnutí, ale rád bych od vás slyšel, co soudíte o stavu mé levé srdeční chlopně.“

Vyhověl jsem jeho žádosti a poslechl jsem mu srdce. Shledal jsem ale vše v naprostém pořádku, samozřejmě až na to, že byl přímo vytřeštěný strachy a třásl se od hlavy k patě.

„Srdce se zdá normální,“ řekl jsem. „Nevím, proč byste se neměl cítit dobře.“

„Promiňte mi mou úzkostlivost, slečno Morstanová,“ poznamenal rozjařeně. „Nesmírně jsem v životě zkusil a už dlouho jsem měl podezření, že s mou levou chlopní není něco v pořádku. Jsem rád, že mé obavy byly neopodstatněné. Váš otec mohl možná být živ dodnes, kdyby byl tak nepřepínal své srdce, slečno Morstanová.“

Měl jsem sto chutí vytnout mu políček, tak mě pobouřila ta jeho necitelná a neomalená zmínka o tak delikátní záležitosti. Slečna Morstanová se posadila a zbledla jako křída.

„Tušila jsem, že je mrtev,“ řekla.

„Mohu vám poskytnout veškeré informace,“ řekl mužík, „ale mohu udělat ještě víc, mohu zařídit, abyste dosáhla spravedlnosti, a také že to udělám, ať tomu můj bratr Bartholomew řekne cokoli. Jsem rád, že jste si přivedla přátele nejen proto, aby vás doprovodili, ale také jako svědky toho, co udělám a co vám povím. Ve třech se můžeme mému bratru Bartholomewovi směle postavit. Jenom ale ať se nám do toho nemíchají cizí lidé - žádná policie, žádné úřady. Všechno uspokojivě urovnáme my sami, bez cizího vměšování. Bratr Bartholomew by byl strašně znepokojen, kdyby se celá věc příliš rozkřikla.“

Sedl si na nízký divan a tázavě na nás zamrkal mdlýma, vodově modrýma očima.

„Pokud jde o mne,“ řekl Holmes, „ať nám povíte cokoli, nikdo jiný se o tom nedoví.“

Přikývl jsem, že s jeho slovy souhlasím.

„Tak to má být, tak se mi to líbí!“ řekl mužík. „Mohu vám nabídnout sklenku chianti, slečno Morstanová? Nebo snad tokajské? Jiné víno tu bohužel nemám. Mohu otevřít láhev? Ne? Nu dobrá, doufám aspoň, že nebudete nic namítat proti tabákovému kouři, proti balzamické vůni orientálního tabáku. Jsem poněkud nervózní a má turecká dýmka mě jedinečně uklidňuje.“

Přiblížil tenkou svíčku k hlavičce dýmky a kouř začal vesele probublávat růžovou vodou. My tři jsme seděli v půlkruhu s předkloněnými hlavami a bradami opřenými o ruce, zatímco ten podivný, neklidný mužík s vysokou lesklou lebkou před námi usilovně pukal z vodní dýmky.

„Když jsem se poprvé rozhodl, že s vámi navážu spojení,“ řekl, „mohl jsem vám dát svou adresu; obával jsem se však, že byste třeba nevyhověla mé žádosti a přivedla s sebou nevítané hosty. Dovolil jsem si proto sjednat a vámi schůzku tak, aby vás nejprve spatřil jen můj sluha Williams. Chovám naprostou důvěru v jeho diskrétnost a dal jsem mu příkaz, aby nechal všeho být a vrátil se domů hned, jakmile by pojal sebemenší podezření. Omluvte ta předběžná opatření, ale jsem člověk, který si potrpí na soukromí a má možná trochu přejemnělý vkus, dá-li se to tak říci, a na světě není nic tak neestetického jako policajt. Mám vrozený odpor k jakékoli formě hrubého materialismu. Vyhýbám se styku s vulgárním davem kde mohu. Jak vidíte, žiji obklopen atmosférou skromného přepychu. Snad bych o sobě mohl tvrdit, že jsem příznivcem umění. Je to má slabost. Tamhleta krajinka je pravý Corot, a třebaže znalec by možná poněkud zaváhal nad pravostí tohohle Salvatora Rosy, nemůže být nejmenších pochyb o tomhle Bouguereauovi. Obdivuji francouzskou modernu.“

„Promiňte, pane Sholto,“ řekla slečna Morstanová, „ale přijela jsem na vaši žádost, abych se od vás dověděla něco, co mi hodláte říci. Je už velice pozdě, a byla bych proto ráda, kdyby naše rozmluva mohla být pokud možno krátká.“

„Při nejlepší vůli to bude chvilku trvat,“ odpověděl, „poněvadž budeme muset podle všeho navštívit mého bratra Bartholomewa v Norwoodu. Vydáme se tam všichni a pokusíme se na Bartholomewa jaksepatří vyzrát. Hrozně se na mě zlobí právě proto, že jsem podnikl kroky, které pokládám za správné. Včera večer jsme se dokonce pěkně pohádali. Nemáte představu, jaký je to divous, když se rozzuří.“

„Máme-li se vydat do Norwoodu, bylo by snad nejlepší vyrazit hned,“ troufl jsem si poznamenat.

Dal se do smíchu, až mu uši zčervenaly.

„To bychom asi pochodili!“ zvolal. „Nevím, co by řekl, kdybych vás přivedl takhle zničehonic. Kdepak, musím vás na setkání nejdřív připravit tím, že vám povím o našich vzájemných vztazích. Především bych vás chtěl upozornit, že v téhle historii je několik momentů, do nichž nejsem zasvěcen ani já. Mohu vám předložit jenom ta fakta, která sám znám.

Můj otec, jak jste už možná uhodli, byl major John Sholto, který kdysi sloužil v Indii v armádě. Do výslužby odešel asi před jedenácti lety a usadil se v sídle zvaném Pondicherry Lodge v Upper Norwoodu. V Indii se mu dobře vedlo a přivezl si odtamtud značnou částku peněz, velkou sbírku cenných exotických předmětů a celý štáb domorodých sluhů. Ze zmíněných prostředků si zakoupil dům a žil v hojnosti a přepychu. Kromě mne a mého bratra Bartholomewa, s nímž jsme dvojčata, žádné jiné děti neměl.

Vzpomínám si velmi dobře na rozruch, který vyvolalo zmizení kapitána Morstana. Četli jsme v novinách podrobnosti, a protože jsme věděli, že Morstan byl přítelem našeho otce, hovořili jsme před otcem o případě zcela otevřeně. Účastnil se našich úvah o tom, co se asi mohlo stát. Nikdy jsme ho ani na okamžik nepodezírali, že celé tajemství případu je ukryto v jeho srdci, neměli jsme ani potuchy, že on jediný na světě zná osud Arthura Morstana.

Věděli jsme však něco jiného: otce obestírala jakási záhada, hrozilo mu nějaké zcela reálné nebezpečí. Obával se vyjít z domu sám a za vrátné do Pondicherry Lodge si najal dva vysloužilé boxery. Williams, který vás dnes večer vezl, je jeden z nich. Svého času býval anglickým přeborníkem v lehké váze. Náš otec nám nikdy nechtěl říci, čeho se vlastně obává, ale měl neobyčejnou averzi vůči lidem s protézou - s dřevěnou nohou. Při jedné příležitosti střelil dokonce z revolveru po jakémsi člověku s dřevěnou nohou, z něhož se později vyklubal neškodný živnostníček, shánějící zakázky. Museli jsme mu zaplatit značnou sumu, abychom celou věc ututlali. Bratr a já jsme se tehdy domnívali, že jde z otcovy strany o pouhé podivínství; pozdější události nás však přinutily tento názor změnit.

Počátkem roku 1882 dostal otec z Indie dopis, který pro něho znamenal strašlivý šok. Když jej při snídani otevřel, málem omdlel a od toho nešťastného dne churavěl až do smrti. Nikdy jsme se nedověděli, co v tom dopise stálo, ale když jej držel v ruce a četl, všiml jsem si, že dopis je krátký a hrozně naškrábaný. Otec už dlouhá léta trpěl rozšířením sleziny, ale nyní se jeho stav rapidně zhoršil a koncem dubna nám lékař sdělil, že otcův stav je beznadějný a že by si nás přál naposledy vidět.

Když jsme vešli do pokoje, seděl podložen polštáři a těžce oddechoval. Požádal nás, abychom zavřeli dveře a přistoupili k jeho lůžku každý z jedné strany. Potom nás uchopil za ruce a hlasem zlomeným dojetím a bolestí nám pověděl podivuhodné věci. Pokusím se vám je reprodukovat jeho vlastními slovy.

,Ve chvíli, kdy se rozžehnávám se světem,’ řekl, ,tíží mé svědomí jediná vina. Nepěkně jsem se zachoval k ubohému sirotkovi, dcerce kapitána Morstana. Prokletá touha po majetku, které jsem celý život otročil, připravila tu dívku o poklad, z něhož měla dostat nejméně polovinu. Lakota však je tak zaslepená a bláznivá vlastnost, že ani já jsem z bohatství neměl žádný užitek. Pouhé vědomí vlastnictví mi bylo natolik drahé, že jsem se nepřinutil s někým se o ně rozdělit. Vidíte ten perlami zdobený náhrdelník vedle lahvičky s chininem? Ani s tím jsem se nedokázal rozloučit, ačkoli jsem jej vytáhl s úmyslem, že jí ho pošlu. Je na vás, mých synech, abyste jí odevzdali spravedlivý díl pokladu z Agry. Neposílejte jí však nic - ani ten náhrdelník - dokud nezemřu. Spousta lidí už na tom totiž byla tak špatně jako já, a přesto se nakonec uzdravili.

Povím vám, jak Morstan zemřel,’ pokračoval. ,Dlouhá léta trpěl srdeční vadou, ale dokázal ji přede všemi utajit. Věděl jsem o tom jen já. Když jsme spolu byli v Indii, stali jsme se podivuhodnou shodou celé řady okolností majiteli nesmírného pokladu. Já jsem poklad přivezl do Anglie a toho večera, kdy do Londýna přijel i Morstan, vydal se rovnou ke mně, aby si vyzvedl svůj podíl. Přišel pěšky přímo z nádraží a uvedl ho můj starý, věrný sluha Lal Chowdar, který je dnes již mrtev. Měli jsme s Morstanem odlišné názory na rozdělení pokladu a dostali jsme se do ostré hádky. Morstan v nepříčetném vzteku vyskočil z křesla, ale pojednou si přitiskl ruku na srdce, obličej mu zpopelavěl, a jak se kácel dozadu, rozrazil si hlavu o roh truhly s pokladem. Když jsem se k němu sklonil, zjistil jsem ke své hrůze, že je mrtev.

Dlouho jsem seděl jak smyslů zbavený a uvažoval, co podniknout. V prvním okamžiku jsem samozřejmě chtěl zavolat policii, ale pak jsem si uvědomil, že mě s velkou pravděpodobností obžalují z vraždy. Smrt, která nastala ve chvíli, kdy jsme se hádali, a rána zející v jeho hlavě, to obojí by šeredně svědčilo proti mně. A také, až by přistoupili k úřednímu vyšetřování, vyšla by najevo některá fakta o pokladu, která jsem se úzkostlivě snažil utajit. Morstan mi tehdy na počátku naší rozmluvy řekl, že nikdo neví, kam a ke komu šel. A mně se zdálo, že není nutné, aby se to kdokoli dověděl.

Stále ještě jsem o tom uvažoval, když jsem pojednou zvedl hlavu a uviděl ve dveřích stát svého sluhu Lal Chowdara. Přikradl se do pokoje a zamkl za sebou dveře. Nemějte žádné obavy, sahibe, řekl, nikdo se nemusí dovědět, že jste ho zabil. Odklidíme ho, a kdo se co doví? Nezabil jsem ho, řekl jsem mu. Lal Chowdar potřásl hlavou a zasmál se. Slyšel jsem všechno, sahibe, řekl. Slyšel jsem, jak jste se hádali, a slyšel jsem i ten úder. Jenomže já mám zapečetěná ústa. V domě všichni spí. Odklidíme ho spolu, jen my dva. To stačilo, abych se rozhodl. Jestliže můj vlastní sluha nevěří v mou nevinu, jak mohu doufat, že ji prokážu před dvanácti přitroublými kramáři, z nichž bude složena porota? Odklidili jsme tehdy v noci s Lal Chowdarem mrtvolu a za pár dnů byly londýnské noviny plné zpráv o záhadném zmizení kapitána Morstana. Z toho, co říkám, je vám snad jasné, že mi v té věci můžete těžko co zazlívat. Má vina však spočívá v tom, že jsme neukryli pouze mrtvolu, ale také poklad, a že jsem s Morstanovým podílem disponoval tak, jako by mi patřil. Přál bych si, abyste ji vy odčinili. Skloňte se ke mně, chci vám to pošeptat. Poklad je ukryt v – ‘

V tom okamžiku se jeho tvář hrůzně zkřivila; oči měl divoce vytřeštěné, čelist mu poklesla a hlasem, na který nikdy nezapomenu, zaječel: ,Nepouštějte ho dovnitř! Proboha, nepouštějte ho dovnitř!’ Oba jsme se ohlédli k oknu za našimi zády, na které třeštil zrak. Z temnoty na nás zírala nějaká tvář. Viděli jsme dokonce bělavou skvrnu v místě, kde neznámý přitiskl na sklo nos. Byla to vousatá, vlasatá tvář s divokýma, krutýma očima a čišela z ní nepředstavitelná nenávist. Vrhli jsme se s bratrem k oknu, ale neznámý mezitím zmizel. Když jsme se vrátili k otci, hlava mu ležela na polštáři a puls už měl nehmatný.

Prohledali jsme hned ten večer zahradu, ale našli jsme po vetřelci jen jedinou stopu: otisk nohy na záhonu květin přímo pod oknem. Nebýt této stopy, mysleli bychom si snad, že nám tu divokou, zběsilou tvář vykouzlila naše vlastní fantazie. Brzo jsme však získali další a markantnější důkaz, že všude kolem nás jsou v činnosti nějaké tajuplné síly. Ráno jsme našli okno v otcově pokoji dokořán, všechny skříně a zásuvky byly vypáčeny a on sám měl na prsou připevněný útržek papíru, na němž byla naškrábána slova: ,Podpis čtyř.’ Nikdy jsme se nedověděli, co ten nápis znamená, ani kdo byl náš noční návštěvník. Pokud jsme to mohli posoudit, z otcova majetku nebylo nic ukradeno, přestože celá místnost byla vzhůru nohama. Bratr i já jsme přirozeně tuto neobvyklou událost spojovali s obavami, které otce pronásledovaly za jeho života; dodnes to však pro nás je naprostá záhada.“

Mužík se odmlčel, znova si zapálil vodní dýmku a pár okamžiků z ní zamyšleně potahoval. Všichni jsme zaujatě naslouchali jeho podivuhodnému vyprávění. Slečna Morstanová zbledla, že by se v ní krve nedořezal, když tak stručně a bezohledně vylíčil smrt jejího otce, a na okamžik jsem se obával, že snad omdlí. Vzpamatovala se však, když vypila sklenici vody, kterou jsem jí klidně nalil z benátské karafy stojící na postranním stolku. Sherlock Holmes se zabořil do křesla s nepřítomným výrazem ve tváři a s přimhouřenýma, ale zářícíma očima. Při pohledu na něho mě napadlo, jak si dnes ráno trpce stěžoval na všednost a nezáživnost života. Tady měl konečně problém, na který mohl vynaložit všechen svůj ostrovtip. Thaddeus Sholto po nás přelétal pohledem a zřejmě byl hrdý na pohnutí, které v nás jeho příběh vzbudil. Posléze přece jen pokračoval, stále pokuřuje ze své mohutné dýmky.

„Jak si jistě umíte představit,“ řekl, „byli jsme s bratrem oba velice vzrušeni pokladem, o kterém otec mluvil. Týdny a měsíce jsme překopávali a přerývali celou zahradu, ale nenašli jsme vůbec nic. K zbláznění bylo pomyšlení, že ve chvíli, kdy otec zemřel, měl už údaj o místě úkrytu doslova na rtech. O jedinečnosti nedosažitelného bohatství dostatečně svědčil náhrdelník, který otec z pokladu vybral. Měli jsme nad tím náhrdelníkem s bratrem Bartholomewem menší diskusi. Bylo jasné, že perly mají velikou cenu, a bratr se s nimi nechtěl rozloučit, neboť - mezi námi řečeno - zdědil bohužel do jisté míry otcovu lačnost po penězích. Obával se také, že bychom prodejem náhrdelníku na sebe mohli upozornit a nakonec se kvůli nějakým klepům či pověstem dostat do nesnází. Teprve po dlouhém přemlouvání mi dovolil opatřit si adresu slečny Morstanové a v pravidelných intervalech jí posílat vždy jednu vyloupnutou perlu, abychom měli jistotu, že nežije v bídě.“

„To bylo od vás hezké,“ řekla naše společnice upřímně, „opravdu - velice laskavé.“

Mužík zamítavě mávl rukou.

„Byli jsme vašimi poručníky,“ řekl, „alespoň mně se to tak jevilo, ačkoli můj bratr Bartholomew na to měl poněkud jiný názor. Sami jsme měli peněz víc než dost a já jsem netoužil po dalších. Ostatně, zachovat se hanebně k mladé dámě by jistě bylo známkou špatného vkusu. ,Le mauvais gout mene au crime.’ Francouzi se o těchto věcech vyjadřují velmi břitce. Rozdílnost našich názorů na tuto otázku šla tak daleko, že jsem se rozhodl zařídit si vlastní byt. Opustil jsem proto Pondicherry Lodge a vzal jsem s sebou starého khitmutgara a Williamse. Včera jsem se však dověděl, že se stalo něco nesmírně závažného. Poklad byl konečně objeven. Spojil jsem se ihned se slečnou Morstanovou a teď nám nezbývá než rozjet se do Norwoodu a žádat náš díl. Se svými názory jsem se včera večer před bratrem Bartholomewem netajil, takže budeme očekávanými, i když ne právě vítanými návštěvníky.“

Thaddeus Sholto se odmlčel; stále však sebou pitvorně a křečovitě škubal na svém přepychovém divanu. My všichni jsme také zachovali mlčení. Mysleli jsme na nový a nečekaný obrat, který celý ten záhadný případ náhle vzal. První se zvedl Holmes.

„Jednal jste správně, pane Sholto. Od začátku až do konce,“ řekl. „Doufám, že se vám budeme moci revanšovat, podaří-li se nám aspoň trochu osvětlit to, co vám dosud není jasné. Jak ale správně poznamenala slečna Morstanová, noc už pokročila, a bude proto dobře vyřídit celou tu věc bez odkladu.“

Náš nový známý pečlivě stočil měkkou trubici vodní dýmky a ze skříně či věšáku za závěsem si přinesl nezvykle dlouhý, podšívaný svrchník s límcem a lemováním z astrachánské kožešiny. Ačkoli byla mimořádně dusná noc, pečlivě si zapnul všechny knoflíky až ke krku a svou toaletu doplnil ještě tím, že si narazil čepici z králičí kůže s huňatými klapkami přes uši, takže z něho byl vidět jen pohyblivý a pohublý obličej.

„Mám poněkud křehké zdraví,“ poznamenal, když nás vedl chodbou, „a to ze mne udělalo málem hypochondra.“

Venku na nás čekal kočár a náš program byl zřejmě naplánován předem, neboť kočí se ihned rychle rozjel. Thaddeus Sholto v jednom kuse něco vykládal, chvílemi dosti hlasitě, aby přehlušil rachocení kol.

„Bartholomew je mazaný chlapík,“ řekl. „Jak myslíte, že zjistil, kde je poklad ukrytý? Dospěl k závěru, že musí být někde uvnitř v domě, a tak prohledal každý krychlový metr a všechno důkladně proměřil, ani píď nikde neunikla jeho pozornému pátrání. Zjistil mimo jiné, že budova je vysoká sedmdesát čtyři stopy, ale když sečetl výšku jednotlivých místností a připočetl k tomu tloušťku stropů, kterou si přesně ověřil tím, že do nich provrtal otvory, dopočítal se pouhých sedmdesáti stop. Čtyři stopy někde chyběly! Rozdíl mohl být jen v podkroví budovy. Prorazil proto díru do nepříliš bytelného stropu nejvyšší místnosti a nahoře skutečně nalezl zazděnou podkrovní komůrku, o níž nikdo v domě neměl tušení. Uprostřed stála na dvou trámech truhla s pokladem. Spustil ji tou dírou dolů a tam ji teď má. Cenu šperků v truhle odhaduje přinejmenším na půl miliónu liber.“

Při vyslovení této obrovské částky jsme na sebe všichni pohlédli s rozšířenýma očima. Slečna Morstanová, obhájíme-li její práva, stane se z chudobné guvernantky rázem nejbohatší dědičkou v celé Anglii. Zajisté bylo na místě, aby se její oddaný přítel z takových novinek radoval, přesto však se musím k vlastní hanbě přiznat, že se mi do duše vkradlo sobectví a mé srdce se proměnilo v olověné závaží. Vykoktal jsem jen pár nesouvislých blahopřání a všecek sklíčený jsem zůstal sedět se sklopenou hlavou, neposlouchaje už ani drmolení našeho nového známého. Ten člověk byl ukázkový případ hypochondra a jen jako ve snu jsem slyšel, jak na mě chrlí nekonečný výčet chorobných symptomů a dožaduje se informací o složení a působení nespočetných lektvarů a utrejchů, z nichž některé stále nosil s sebou v koženém pouzdře v kapse. Věřím pevně, že si nezapamatoval žádnou z rad, které jsem mu toho večera poskytl. Holmes totiž tvrdí, že mě zaslechl, jak jsem ho varoval před velkým nebezpečím, jemuž se vystavuje, užije-li více než dvou kapek ricínového oleje, zatímco k uklidnění prý jsem mu doporučoval větší dávky strychninu. Buď jak buď, opravdu se mi ulevilo, když kočár s trhnutím zůstal stát a kočí seskočil z kozlíku, aby nám otevřel dvířka.

„Tak tohle je Pondicherry Lodge, slečno Morstanová,“ řekl Thaddeus Sholto, pomáhaje jí vystoupit.

V – Tragédie v Pondicherry Lodge

Bylo skoro jedenáct hodin, když jsme dorazili k definitivnímu cíli našeho nočního dobrodružství. Vlhká mlha velkoměsta zůstala za námi a noc byla docela příjemná. Od západu vál teplý vítr a po obloze pomalu pluly těžké mraky, za jejichž okraji chvílemi vykukoval poloviční měsíc. Bylo dost jasno, takže jsme viděli poměrně daleko, ale Thaddeus Sholto přesto sundal z kočáru jednu postranní lucernu, aby nám posvítil na cestu.

Sídlo zvané Pondicherry Lodge stálo na soukromém pozemku a ze všech stran bylo obehnáno vysokou kamennou zdí, do níž byly nahoře zacementovány střepiny skla. Jediný vchod představovala úzká, železem pobitá vrata. Náš průvodce na ně zabušil zvláštním dvojitým úderem, jakého užívají listonoši.

„Kdo je?“ zvolal mrzutý hlas uvnitř.

„To jsem já - přece mě poznáte podle klepání, McMurdo.“

Ozvalo se nevrlé zamručení a vzápětí chřestění a cinkot klíčů, vrata se ztěžka otevřela dovnitř a za nimi se objevil pomenší člověk s propadlým hrudníkem. Žluté světlo naší lucerny dopadalo na jeho předkloněnou tvář a mrkající, nedůvěřivé oči.

„To jste vy, pane Thaddeusi? A co jsou zač ti ostatní? Pán se o nikom jiném nezmiňoval a nedal mi žádné příkazy.“

„Opravdu ne? To se divím, McMurdo! Včera večer jsem bratrovi řekl, že si přivedu pár přátel.“

„Pán dnes vůbec neopustil svůj pokoj, pane Thaddeusi, a žádné pokyny jsem nedostal. Víte přece, jak přísně musím dbát na dodržování pánových instrukcí. Vy můžete jít dál, ale vaši přátelé budou muset zůstat před vraty.“

S takovouhle nečekanou překážkou jsme nepočítali. Thaddeus Sholto se zmateně a bezradně rozhlédl kolem sebe.

„To bych do vás neřekl, McMurdo!“ pravil. „Když se za ně zaručím, musí vám to stačit. A navíc je s námi dáma. Nemůže přece tak pozdě v noci postávat někde na silnici.“

„Je mi moc líto, pane Thaddeusi,“ řekl vrátný neoblomně. „Ti lidé jsou možná vaši přátelé, ale to ještě neznamená, že jsou to taky přátelé mého pána. Dobře mi platí za to, že konám svou povinnost, a já jeho důvěru nezklamu. Nikoho z těch vašich přátel neznám.“

„Ale ano, znáte, McMurdo,“ zvolal Sherlock Holmes vesele. „Nechce se mi věřit, že byste na mne zapomněl. Nevzpomínáte už si na toho amatéra, co s vámi před čtyřmi roky boxoval na vašem benefičním večeru u Alisona tři kola?“

„No ne - pan Sherlock Holmes!“ zařičel boxer. „Panebože, jak je to možné, že jsem vás nepoznal! Neměl jste tu tak klidně stát, měl jste vyrazit kupředu a naťuknout mi bradu tím svým dvojitým direktem. To bych vás byl poznal bez vyptávání. Věčná škoda, že jste nechal boxování, míval jste talent! Kdybyste se byl dal k nám do party, mohl jste to někam dotáhnout.“

„Tak to vidíte, Watsone, až zkrachuju ve všem, mohu se pořád ještě uplatnit v téhle vědecké profesi,“ řekl Holmes se smíchem. „Krk na to, že nás teď kamarád nenechá stát venku v téhle zimě!“

„Pojďte dál, pane, jen pojďte dál - vy i vaši přátelé,“ odpověděl vrátný. „Je mi líto, pane Thaddeusi, ale mám moc přísné příkazy. Musel jsem si vaše přátele nejdřív oťukat, než je pustím dál.“

Uvnitř vedla zanedbaným parkem štěrková cestička k veliké, hranaté a všední budově, celé ponořené do stínu s výjimkou jediného rohu, na který dopadaly paprsky měsíce, třpytící se v okně podkrovní místnosti. Z obrovské budovy obklopené ponurou atmosférou mrtvého ticha nás mrazilo u srdce. Dokonce i Thaddeus Sholto byl poněkud nesvůj a lucerna se mu kymácela v ruce a chřestila.

„Tohle nechápu,“ řekl. „Muselo tu dojít k nějakému omylu. Řekl jsem přece Bartholomewovi zcela jasně, že se tu objevíme, a u něho v okně se teď ani nesvítí. Nevím, co si o tom mám myslet.“

„Dává budovu vždycky takhle střežit?“ zeptal se Holmes.

„Ano, drží se pořádků, které tu zavedl otec. Musíte vědět, že Bartholomew byl otcův miláček. Někdy mě dokonce napadá, zda mu otec neřekl víc než mně. Tamhle nahoře, jak se třpytí to měsíční světlo, to je Bartholomewovo okno. Je sice úplně jasné, ale to dělá ten měsíc, nezdá se mi, že by se uvnitř svítilo.“

„Je tam tma,“ řekl Holmes. „Vidím ale záblesk světla v tom okénku vedle dveří.“

„Á, to je domovnický byt. Bydlí tam stará paní Bernstonová. Ta nám všechno poví. Měli byste tu snad ale chvilku počkat, poněvadž neví, že jsme tu, a mohli bychom ji zbytečně vyděsit, kdybychom k ní vpadli všichni najednou. Hrome ale - pst! - co je tohle?“

Zvedl lucernu a ruka se mu třásla tak, že se kruhy světla kolem nás začaly míhat a vířit. Slečna Morstanová sevřela mé zápěstí a všichni jsme zůstali stát s bušícími srdci. Napjatě jsme naslouchali. Z velkého černého domu zazněl do tiché noci nesmírné smutný, žalostivý zvuk, plačtivý nářek, přerývané kvílení zděšené ženy.

„To je paní Bernstonová,“ řekl Sholto. „Jiná žena v domě není. Počkejte tu. Za moment jsem zpátky.“

Rozběhl se ke dveřím a tím svým zvláštním způsobem na ně zabušil. Viděli jsme, že mu otevřela vysoká stařena, radostí celá bez sebe, jakmile jej spatřila.

„Och, pane Thaddeusi, jsem tak ráda, že jste přišel! Tak ráda, že jste přišel, pane Thaddeusi!“

Slyšeli jsme mnohonásobné projevy její radosti, dokud se dveře nezavřely a hlas nezanikl v tlumeném monotónním drmolení.

Náš průvodce nám ponechal lucernu. Holmes s ní pomalu zakroužil kolem sebe a pronikavě se zahleděl na dům a na velké hromady hlíny, zavalující celé okolí. Stáli jsme se slečnou Morstanovou vedle sebe a její ruka vklouzla do mé dlaně. Láska je zázračná a jemná věc. Do dnešního dne jsme se nikdy neviděli, nepadlo mezi námi jediné slůvko, nikdy jsme si nevyměnili jediný pohled svědčící o náklonnosti, a přesto teď, ve chvíli nebezpečí, naše ruce instinktivně hledaly jedna druhou. Později jsem se tomu divil, ale tehdy mi připadalo docela přirozené vyjít jí tímto způsobem vstříc, a také ona mi pak často vyprávěla, že se ke mně o pomoc a ochranu obrátila zcela bezděčně. A tak jsme tam stáli a drželi se za ruce jako dvě děti a v našich srdcích byl mír, navzdory všem těm temným okolnostem, které nás obklopovaly.

„Tohle je ale podivné místo!“ řekla a rozhlédla se kolem sebe.

„Vypadá to, jako by si tu dali dostaveníčko krtci z celé Anglie. Něco podobného jsem viděl na svahu jednoho kopce u Ballaratu, kde pracovali zlatokopové.“

„A pohnutky byly stejné,“ řekl Holmes. „To, co vidíte, jsou stopy po těch, kteří tu hledali poklad. Nezapomínejte, že po něm pátrali šest let. Žádný div, že to tu kolem vypadá jak někde na štěrkovišti.“

V tom okamžiku se dveře domu rozlétly dokořán a vyběhl z nich Thaddeus Sholto s rozpřaženýma rukama a hrůzou v očích.

„S Bartholomewem něco není v pořádku!“ křičel. „Hrůza mě obchází. Tohle není nic pro moje nervy.“

Opravdu téměř plakal strachy a v nervózní, slabošské tváři, vykukující z velikého astrachánového límce, měl bezradný, prosebný výraz vystrašeného dítěte.

„Pojďme do domu,“ řekl Holmes ostře a rozhodně, jak míval ve zvyku.

„Pojďte, prosím vás, pojďte!“ žadonil Thaddeus Sholto. „Já si vážně netroufám dávat nějaké příkazy.“

Šli jsme všichni za ním do bytu domovnice, který byl po levé straně chodby. Stařena přecházela sem tam a vypadala znepokojeně, ba ustrašeně, zalamovala si prsty, ale zdálo se, že pohled slečny Morstanové ji poněkud uklidnil.

„Zaplať pánbůh za tu vaši milou a klidnou tvářinku!“ zvolala s hysterickým vzlykotem. „Dělá mi dobře, když vás vidím. Já jsem dneska tolik zkusila!“

Naše společnice ji pohladila po hubené, upracované ruce a zamumlala pár laskavých, s ženskou konejšivostí pronesených slůvek, po nichž se do stařeniny bezbarvé tváře opět vrátila krev.

„Pan se zamkl u sebe v pokoji a přestal mi odpovídat,“ vysvětlovala. „Čekala jsem celý den, kdy se ozve, poněvadž mívá ve zvyku uzavírat se do samoty častěji, ale asi před hodinou mě přepadly obavy, že s ním něco není v pořádku, a tak jsem šla nahoru a nakoukla klíčovou dírkou. Musíte jít nahoru, pane Thaddeusi - musíte jít nahoru a podívat se sám. Vídávala jsem pana Bartholomeva Sholta v radostech i starostech celých deset let, ale nikdy jsem ho neviděla tvářit se tak jako teď.“

Sherlock Holmes uchopil lucernu a šel napřed, neboť Thaddeus Sholto strachy drkotal zuby. Byl v takovém šoku, že jsem se cestou po schodech do něho musel zavěsit a vést ho, poněvadž se pod ním třásla kolena. Holmes dvakrát vytáhl z kapsy lupu a pozorně zkoumal jakési stopy na koberci z kokosových vláken, které mi připadaly jen jako pouhé šmouhy prachu. Vystupoval po schodišti pomalu, krok za krokem, s lucernou až u země, a vrhal pronikavé pohledy vpravo i vlevo. Slečna Morstanová zůstala u vyděšené domovnice.

Třetí zákrut schodů končil poměrně dlouhou rovnou chodbou, v níž po pravé ruce visel indický koberec s nějakým velkým vytkaným obrazem a do které vedly zleva troje dveře. Holmes postupoval chodbou pořád stejné pomalu a metodicky. Drželi jsme se mu v patách a naše dlouhé černé stíny se dloužily dozadu do chodby. Cílem naší cesty byly třetí dveře. Holmes zaťukal, ale nedostal žádnou odpověď. Pokusil se tedy zmáčknout kliku a otevřít dveře násilím. Byly však zevnitř zavřeny na širokou a pevnou zástrčku, jak jsme zjistili, když jsme k nim zvedli lucernu. Klíčem bylo sice otočeno, ale přesto nevyplňoval celou klíčovou dírku. Sherlock Holmes se k ní sklonil, ale okamžitě se znova narovnal a s hvízdnutím se nadechl.

„V tomhle je nějaký ďábelský trik, Watsone,“ řekl a byl tak rozčilený, jak jsem ho ještě nikdy neviděl. „Co tomu říkáte?“

Skrčil jsem se ke klíčové dírce a s hrůzou jsem ucouvl. Do místnosti dopadal svit měsíce a osvětloval ji matnou, rozptýlenou září. Jakoby zavěšena ve vzduchu - neboť vše pod ní bylo ponořeno do stínu - zírala přímo na mě tvář našeho společníka Thaddeuse. Táž vysoká lesklá lebka, vroubená týmž věnečkem zrzavých vlasů, týž bezkrevný obličej. Rysy však zkřivil děsivý úsměv, strnuly v nepřirozeném šklebu, který v té tiché a měsícem ozářené místnosti drásal nervy hůř, než kdyby se ten člověk kabonil a mračil. Tvář se podobala tváři našeho malého přítele tak nápadně, že jsem se ohlédl, abych se ubezpečil, zda je vskutku s námi. Potom jsem si ale uvědomil, že nám říkal, že jsou s bratrem dvojčata.

„Hrůza!“ řekl jsem Holmesovi. „Co budeme dělat?“

„Musíme vylomit dveře,“ řekl a vrhl se na ně celou vahou těla.

Dveře zapraštěly a zaskřípěly, ale nepovolily. Spojenými silami jsme se do nich opřeli znova a tentokrát s náhlým lupnutím praskly a my jsme se octli v pokoji Bartholomewa Sholta.

Místnost byla zařízena jako chemická laboratoř. U zdi naproti dveřím stála dvojitá řada lahviček se zabroušenými zátkami a stůl byl přeplněn Bunsenovými hořáky, zkumavkami a retortami. V rozích stály nádoby s kyselinou v proutěných koších. Jedna z nich zřejmě praskla nebo měla trhlinu, poněvadž z ní vytékal pramínek temně zbarvené tekutiny a vzduch byl prosycen podivně štiplavým, dehtovým zápachem. U jedné zdi stál žebříček, kolem něho se povalovaly kusy latí a omítky a ve stropě nad ním se černal otvor dost velký na to, aby jím člověk prolezl. Pod žebříčkem bylo nedbale pohozeno dlouhé lano.

U stolu na obyčejné židli s dřevěnými opěradly seděl pán domu, celý zhroucený, s hlavou pokleslou na levé rameno a s tím přízračným, nevyzpytatelným šklebem ve tváři. Byl ztuhlý a studený, zřejmě už byl mrtev několik hodin. Zdálo se mi, že nejen rysy ve tváři, ale i všechny údy má zkřivené a pokroucené tím nejfantastičtějším způsobem. Na stole u jeho ruky ležel podivný instrument - hnědá, jemně žilkovaná hůl s jakousi kamennou hlavicí připomínající kladivo a neuměle přivázanou silným provazem. Vedle ležel list papíru vytržený ze zápisníku, na kterém bylo načmáráno pár slov. Holmes jej přelétl očima a pak mi papír podal.

„Podívejte se,“ řekl a významně povytáhl obočí.

Posvítil jsem si lucernou a četl jsem s mrazením v zádech: Podpis čtyř.

„Propánajána, co tohle všechno znamená?“ zeptal jsem se.

„Že to je vražda,“ řekl a sklonil se nad mrtvým. „Och! To jsem čekal. Podívejte se sem!“

Ukázal na cosi, co vypadalo jako dlouhý, tmavý trn, vbodnutý do kůže mrtvého právě nad uchem.

„To vypadá jako trn,“ řekl jsem.

„Také že to je trn. Můžete jej vytáhnout. Ale opatrně - je otrávený.“

Vzal jsem trn mezi ukazováček a palec. Vyklouzl z kůže tak hladce, že po něm málem nezůstala ani stopa a místo vpichu prozrazovala jenom nepatrná kapička krve.

„Pro mne je to neřešitelná záhada,“ řekl jsem. „A místo aby se vyjasňovala, je ta věc čím dál temnější.“

„Naopak,“ odpověděl Holmes, „každým okamžikem je to jasnější. Potřebuji do řetězu událostí už jen pár chybějících článků, aby celý případ byl kompletní a souvislý.“

Od chvíle, kdy jsme vstoupili do pokoje, téměř jsme zapomněli na našeho průvodce. Stál dosud ve dveřích - hotový obraz hrůzy - spínal ruce a tiše sténal. Pojednou však ze sebe vyrazil pronikavý, rozhořčený výkřik.

„Poklad je pryč!“ zvolal. „Uloupili mu poklad! Tohle je ta díra, kterou jsme sem poklad spustili. Pomáhal jsem mu s tím! Byl jsem poslední, kdo ho viděl. Včera večer jsem odtud odcházel, a když jsem šel dolů po schodech, slyšel jsem ho, jak zamyká dveře.“

„V kolik hodin to bylo?“

„V deset. A teď je mrtvý, a až zavoláme policii, budou mě podezírat, že v tom mám prsty. No ovšem, podezření docela jistě padne na mě. Vy si to ale doufám nemyslíte, pánové? Nemůžete si přece myslet, že jsem to spáchal já! Přece bych vás sem nevodil, kdybych to udělal! Kristepane! Já se z toho zblázním!“

Rozhazoval rukama a nepříčetně dupal v záchvatu jakési křečovité zuřivosti.

„Nemáte důvod k obavám, pane Sholto,“ řekl Holmes vlídné a položil mu ruku na rameno, „poslechněte mé rady, jeďte na komisařství a ohlaste celou věc policii. Nabídněte jim veškerou pomoc, kterou jim můžete poskytnout. Počkáme tu, dokud se nevrátíte.“

Mužík ho poslechl jako ve snách a slyšeli jsme, jak vrávorá dolů po schodech a jeho kroky zanikají ve tmě.

VI - Sherlock Holmes podává důkaz

„A teď, Watsone,“ řekl Holmes a zamnul si ruce, „máme půlhodinku pro sebe. Musíme jí dobře využít. Jak jsem vám už řekl, případ je pro mne téměř uzavřen. Byla by však chyba podléhat přílišné sebedůvěře. Teď se to zdá jednoduché, ale pod tím vším se může skrývat ještě něco jiného.“

„Vám se to zdá jednoduché!“ vybuchl jsem.

„Ovšem,“ řekl s výrazem profesora medicíny přednášejícího na fakultě studentům. „Sedněte si prosím tamhle do kouta, aby vaše stopy případně nezkomplikovaly vyšetřování. A teď do práce! Předně: jak se sem ti lidé dostali a jak se dostali odtud? Dveře od včerejšího večera nikdo neotevřel. Jak to vypadá s oknem?“ Přistoupil k oknu s lucernou v ruce a chvílemi něco zabručel o tom, co zjistil, ale adresoval ty poznámky spíš sobě než mně. „Okno je zavřeno zevnitř. Okenní rám je pevný. Žádné panty po straně nejsou. Tak si je tedy otevřeme. Poblíž nikde žádná okapová roura. Střecha jo mimo dosah. A přesto sem ten člověk vlezl oknem. Včera v noci trochu pršelo. Tady je v plísni na okenním pražci otisk nohy. A tady je kulatá blátivá stopa a tady na podlaze další a tady na stole ještě jedna. Podívejte se sem, Watsone! Tohle je opravdu perfektní důkaz.“

Podíval jsem se na zřetelně vytlačené kroužky bláta.

„To ale není stopa lidské nohy,“ řekl jsem.

„Pro nás to ale má mnohem větší cenu. Je to totiž otisk dřevěné protézy. Tady na okenním pražci je otisk podrážky těžké boty se širokou podkůvkou na podpatku a vedle ní je stopa po protéze.“

„To znamená, že ten člověk měl dřevěnou nohu.“

„Přesně tak. Ale byl tu ještě někdo další - velice šikovný a schopný pomocník. Dokázal byste se vyškrábat na tu zeď, doktore?“

Vykoukl jsem z otevřeného okna. Měsíc stále ještě jasně osvětloval tenhle roh domu. Byli jsme dobrých šedesát stop nad zemí a ať jsem se díval sebelíp, neuviděl jsem sebemenší oporu pro nohu, ba ani žádnou trhlinu v cihlové zdi.

„To je naprosto nemožné,“ odpověděl jsem.

„Bez pomoci jistě. Předpokládejme však, že máte tady nahoře přítele, který vám hodí dolů tohle kvalitní a silné lano, které tu vidím v koutě, a připevní jeden konec k tomuhle velkému háku ve zdi. Potom, aspoň si myslím, byste dokázal vylézt nahoru i s dřevěnou nohou, kdybyste byl jen trochu zdatný. Odejít byste ovšem mohl stejným způsobem a váš pomocník by mohl vtáhnout lano nahoru, odvázat je z háku, zavřít okno, zajistit je zástrčkou zevnitř a uniknout stejnou cestou, kterou původně přišel. Mimochodem lze ještě poznamenat,“ pokračoval a ohmatával lano, „že náš přítelíček s dřevěnou nohou, ačkoli uměl docela dobře šplhat, rozhodně nebyl námořník z povolání. Neměl totiž ani trochu mozolnaté ruce. S pomocí lupy tu vidím nejednu krvavou skvrnku a směrem ke konci lana jich přibývá, z čehož usuzuji, že sklouzl po laně dolů tak rychle, že si sedřel kůži z dlaní.“

„To je všechno pěkné,“ řekl jsem, „ale zatemňuje to celou tu věc ještě víc než dřív. Jak to vlastně je s tím záhadným pomocníkem? Jak se mohl dostat do pokoje?“

„Ano, ten pomocník je problém!“ opakoval Holmes zamyšleně. „A přitom to podle, některých vlastností musel být nesporně zajímavý člověk. On vlastně povznáší celý tenhle případ z rámce všednosti. Řekl bych, že tenhle pomocník bude zaznamenán v análech kriminality naší země jako něco zcela originálního, něco, co tu ještě nebylo - ačkoli podobné případy jsou známy z Indie, a jestli mě paměť neklame, tedy i ze Senegambie.“

„Jak se sem ale dostal?“ opakoval jsem. „Dveře jsou zamčené, okno je nepřístupné. Prolezl snad komínem?“

„Otvor v krbu je příliš malý,“ odpověděl. „O téhle možnosti jsem už uvažoval.“

„Tak jak tedy?“ naléhal jsem.

„Proč se tak zdráháte použít mého návodu?“ řekl a potřásl hlavou. „Kolikrát jsem vám už říkal, že když vyloučíme všechno nemožné, pak to, co zůstane, ať je to cokoli a jakkoli nepravděpodobné, musí být pravda? Víme, že nepřišel dveřmi, oknem ani komínem. Víme také, že nemohl být schovaný v pokoji, poněvadž tady se nikde ukrýt nelze. Kudy tedy mohl přijít?“

„Přišel tou dírou ve stropě!“ zvolal jsem.

„Ovšem. Musel - poněvadž jinudy to nešlo. Budete-li tak laskav a podržíte mi lucernu, rozšíříme okruh pátrání do místnosti nad námi - do té tajné komory, v níž byl poklad nalezen.“

Vylezl po žebříčku, zachytil se jednou rukou trámu a vyhoupl se do podkroví. Potom se leže na břiše natáhl dolů pro lucernu a držel ji, zatímco já jsem lezl za ním.

Komora, ve které jsme se octli, byla asi deset stop dlouhá a šest stop široká. Podlahu tvořily trámy krovu, mezi nimiž byly tenké omítnuté laťky, takže při chůzi člověk našlapoval z jednoho trámu na druhý. Strop se příkře zvedal k hřebenu střechy a zřejmě byl tvarem přizpůsoben jejímu vnějšímu profilu. Nebylo tu vůbec žádné zařízení a prach nashromážděný za mnoho let ležel na podlaze v husté vrstvě.

„Tady to je, podívejte se,“ řekl Sherlock Holmes a opřel se rukou o šikmou stěnu. „Sklápěcí dvířka, která vedou na střechu. Stačí je nadzvednout a jsme na střeše, která se v mírném úhlu svažuje. Tohle je cesta, kterou muž číslo jedna přišel. Podívejme se ještě, zda bychom nenašli nějaké další stopy, které by nám ho blíž charakterizovaly.“

Přidržel lucernu až u podlahy a spatřil jsem, jak se tu noc už podruhé jeho obličejem mihl výraz překvapení a údivu. Ale i mně ztuhla krev v žilách, jakmile jsem uviděl to, co on. Podlaha byla hustě poseta stopami bosých nohou - jasnými, dobře otištěnými a nerozmazanými, ale o dobrou polovinu menšími než chodidlo dospělého člověka.

„Holmesi,“ zašeptal jsem, „tu strašlivou věc spáchalo dítě.“

V okamžiku se znova ovládl.

„Na chviličku mě to vyvedlo z konceptu,“ řekl, „ale není na tom nic nadpřirozeného. Trochu mi vynechala paměť, poněvadž tohle jsem mohl předvídat. Tady už se nedá nic víc zjistit. Pojďme dolů.“

„Jakou ale máte teorii, pokud jde o ty stopy?“ zeptal jsem se nedočkavě, když jsme se opět vrátili do dolní místnosti.

„Milý Watsone, pokuste se o malou analýzu sám,“ řekl s nádechem netrpělivosti. „Znáte moje metody. Aplikujte je a bude poučné porovnat výsledky.“

„Nenapadá mě nic, co by odpovídalo faktům, která dosud známe,“ řekl jsem.

„Brzo vám to bude zcela jasné,“ prohlásil jakoby mimochodem. „Myslím, že už tu pro nás nic důležitého není, ale přesto se ještě porozhlédnu.“

Znova vytáhl lupu a pásmový metr a po kolenou prolezl celou místnost - měřil, porovnával a zkoumal. Dlouhý nos měl pouhých pár centimetrů od prkenné podlahy a jasné oči, připomínající svou zapadlostí oči nějakého ptáka, mu jenom zářily. Jeho pohyby byly tak čilé, tiché a kradmé jak pohyby cvičeného ohaře, čenichajícího po stopě, že mě napadlo, jak strašlivý zločinec by se z něho stal, kdyby obrátil svou energii a své vědomosti proti zákonu, místo aby je vynakládal na jeho obranu. Slídil po podlaze a stále si pro sebe cosi mumlal, až pojednou radostně vykřikl.

„Máme opravdu štěstí,“ řekl. „Teď už bychom neměli mít větší potíže. Náš muž číslo jedna měl tu smůlu, že šlápl do kreozotu. Na kraji louže té ohavně páchnoucí tekutiny můžete ještě vidět otisk jeho malé nohy. Jen se podívejte, demižón se rozbil a kreozot vytekl.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Příběhy Sherlocka Holmese.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.