.

JOTA 2021

Kniha vychází s podporou Ministerstva kultury ČR.

Mnohokrát děkujeme instituci Swedish Art Council, jejíž dotace přispěla k pokrytí nákladů na překlad tohoto titulu.

Testamente

Kniha byla vydána ve spolupráci s Norstedts Agency.

Copyright © Nina Wähä, 2019

Translation © Helena Stiessová, 2021

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2021

ISBN EPUB 978-80-7565-903-3

Tohle není nic jiného než příběh o vraždě. Vlastně ne, co to povídám, je to mnohem víc než tohle.

Jenom nechci nikoho zmást ani tuhle zásadní část vyprávění zatajit.

Někdo zkrátka umře. A někdo za to nese vinu. Musíme zjistit kdo. A kdo. A proč?

Bohužel se musíte seznámit se všemi postavami, protože se na tom příběhu podílejí, každá po svém. Zrovna jak se zpívá v té písničce o neznámých tvorech, nejsou si podobní, jeden je tichý, druhý zas plachý, aniž je spatříš, přesto tu jsou.

Možná se leckdy v průběhu událostí zarazíte a řeknete si něco jako „k čemu je tohle dobrý“, ale mějte strpení. Svěřte svůj život do mých rukou a já vás provedu časy temnými i dobrými.

Nuže, začínáme.

Poslyšte příběh o rodině Toimiových a několika událostech, které jim měrou vrchovatou zasáhly do života. A když říkám rodina Toimiova, myslím tím matku a otce v našem dramatu, čili Siri a Penttiho, a myslím tím

všechny jejich děti, které byly v době zmíněných událostí naživu,

a myslím tím

i ty děti, které už tou dobou naživu nebyly. A navíc tím myslím

ještě děti, které se dosud nenarodily. A ty, které přijdou po nich.

*

Pár věcí, které stojí za úvahu:

Toimi je pro rodinu legrační příjmení. Pokud vám to ušlo, znamená to „fungující“. To by bylo legrační jméno pro kdejakou rodinu. A pro tuhle obzvlášť. Nebo i pro tuhle.

Ponejvíce se budeme nacházet na samotě. Ve finské části Tornského údolí neboli Tornedalenu, abych byla přesná.

Tyhle údaje nám vlastně postačí. A ještě že rodina Toimiova jsou sedláci, píše se počátek 80. let 20. století a blíží se Vánoce, a taky že zmíněná rodina má kupu dětí, kéž bychom jich nemuseli probrat tolik, ale takhle se holt věci mají.

Nuže! Nous allons, mes amis!

KLÍČOVÉ POSTAVY:

annie nejstarší žijící sestra, bydlí ve Stockholmu, je těhotná.

alex otec Anniina nenarozeného dítěte.

lauri homosexuální bratr, který se za Annií přestěhoval do Stockholmu, později se usadí v Kodani.

esko nejstarší žijící bratr, koupí od rodičů statek.

seija Eskova žena.

tatu/rinne pátý syn, má už dlouho obličej zjizvený od ohně, nedávno ho propustili z vězení.

sinikka Tatuova žena. Těhotná?

helmi prostřední sestra. Její jméno znamená perla. Má věčně hluboko do kapsy.

pasi Helmin muž.

malý pasi Helmin syn.

onni nejmladší syn. Jeho jméno znamená štěstí.

arto druhý nejmladší syn, popálený od toho, jak spadl do měděné kádě. (Ale o tom zatím nic nevíme.)

siri matka.

pentti otec.

tarmo homosexuální syn, který se kvůli studiu přestěhoval do Helsinek.

lahja nejmladší sestra. Její jméno znamená dar.

maire Lahjina kamarádka.

valo bratr krasavec. Jeho jméno znamená světlo.

hirvo bratr, který umí mluvit se zvířaty. Jeho jméno neznamená ani los (Hirvi) ani děsivý (Hirveä), ale přesto to člověka napadne.

voitto bratr, jehož jméno znamená zisk. Čí zisk?

riiko prvorozený syn, zemřel ve dvou letech.

elina prvorozená dcera, zemřela v pěti letech.

PRVNÍ DÍL

OSOBY, PROSTŘEDÍ

ANNIE JEDE DOMŮ

Annie přijíždí domů. Počíná se drama. Seznámíme se s místními končinami a postavami. S postavami? Ne, s lidmi!

Někdo skončí v nemocnici. Někdo jiný tu zas očividně chybí.

Ale zatím se snad nic nestalo?!

Návraty domů jsou zvláštní věc. Buď vám jsou příjemné, nebo nejsou, ale nikoho nenechávají lhostejným. V Annii návrat domů pokaždé vzbudil všemožné pocity.

Jednak negativní – poněvadž se vždycky maličko bála, že jakmile se vrátí, tak do ní domovina zatne drápy a ona bude najednou chycená, polapená, zpátky. Fyzicky neschopná odtamtud odjet pryč, domů. Tenhle pocit zažívala už od puberty, musí si pospíšit, musí sebou hodit, jinak si ji to místo vezme, zaroste tady. Z chodidel jí vyrazí výhonky a zakoření. Proto odtud odešla už v šestnácti.

A jednak pozitivní – protože tu pořád bydlela řada jejích sourozenců (vlastně skoro všichni). Pojilo je silné pouto, občas se zdálo být skoro fyzické. Jako by je poutaly když ne rovnou pupeční šňůry, tak něco jiného, neviditelné, pevné vazby. Tvořili krysího krále, krysy s propletenými ocasy, nedobrovolně srostlé. Takhle pospolu žili, nikdy sami, navždy sjednocení.

Ale dnes, čili tentokrát, se Annie obávala něčeho jiného než návratu domů. Šaty jí byly těsné a musela si už na tuhle zimu koupit nový kabát, ten starý jí byl malý. Přejela si rukama po břiše, začínalo se na jejím vychrtlém těle pěkně vydouvat a večer co večer se uvnitř pohyboval život, zpočátku slabě a možná si to jen namlouvala, ale jak každý ví, bude to čím dál zřetelnější. Dítě, které si nepřála, ale odmítnout ho nemohla.

Na jednom potratu už byla a teď jí bylo teprve sedmadvacet, navíc se psal rok 1981 a víc než jeden potrat se nedoporučoval, aspoň ne tehdy, dnes taky ne a možná zkrátka nikdy. Pro Annii to byl bolestivý výškrab a jizvy na její děloze vedly lékaře k tomu, že ji od dalšího zásahu rovnou odrazovali, pokud bude chtít mít někdy děti, a když tam teď dítě začalo růst, copak by ho mohla odmítnout, když mohlo klidně být její poslední (a jediné)?

První dítě si nechat prostě nemohla. Ten mužský, tedy jeho otec (jmenoval se Hassan), byl ztracená existence. Slepá ulička. Přistěhoval se do Švédska za prací, stejně jako ona, ale byl ze země mimo Evropu. Ze země, kam se navíc chtěl vrátit, ze země, kde práva žen a boj za ně nebyly zdaleka tak pokročilé jako na Severu. Byl ze země, kde by Annie nikdy nemohla ani nechtěla žít. Annie měla větší plány.

Pokud jde o otce nynějšího dítěte, tady se porota jaksi ještě neusnesla. Annie ho nemilovala, to věděla určitě. Nikdy nebyla zamilovaná. Zřejmě jsem citově pokřivená, říkala si občas, nejspíš vzhledem k tomu, jak vyrůstala, těch let bez lásky a bez rodičů (jak jí někdy připadalo) bylo příliš, ale nijak se v tom nerýpala, jen nad tím pokrčila rameny. Uvědomovala si to a nechala to plavat.

Život patří jí, jenom jí, a nehodlá ho zahodit kvůli nikomu a ničemu na světě.

Ale teď je tu to dítě.

Čeká ho s Alexem. S Alexem z práce. Alex, který má nebezpečně tmavé oči. Kudrnaté vlasy. Zarostlý hrudník. Nízko posazený chraplák. Křivý úsměv. Pořád kolem ní kroužil, neustále jí byl nablízku, vyptával se a hleděl si jí a nedal se. Alex jí ukázal svoje olejomalby, bylo to pozdě v noci na studentském sídlišti Lappis, kde se podělili o láhev chianti. Alex jí ukázal, jak se míchají barvy. Alex jí naslouchal, když mu vyprávěla o svém snu o cestě do Pompejí. Jak tam bude vykopávat město z lávy. Citlivě bude štětečkem oprašovat obličeje znetvořené hrůzou a pak ty drobné dílky archivovat, dokumentovat, popisovat a opatrně je skládat v jeden celek.

Něco ji na tom přitahovalo, vnášet pořádek do katastrofy, která už se stala, a nadto hodně dávno, a právě to „hodně dávno“ jsou klíčová slova, Annie se tak mohla vyhnout citům a jen klinicky ohledávat svět. Právě tahle část archeologie ji oslovovala.

A Alex ji chápal, ne ve všem, ale minimálně pochopil část toho, co mu řekla. Vzal její obličej do svých velkých dlaní a políbil ji, několikrát, zas a znovu, až polibek opětovala, nejprve odmítavě, a pak už ne. A teď do ní navíc zasadil dítě. A měl velké plány, ba dokonce sny, ohledně jejich budoucnosti a společného života. V tom životě z nich budou bohémové, po nocích budou malovat (je fuk, jestli Annie malovat chce, nebo nechce), přes den budou demonstrovat, odpoledne se milovat a po večerech popíjet víno.

„A co to dítě?“ připomněla Annie.

„To dítě, naše dítě, bude génius. Já pocházím z rodiny samých géniů a tohle dítě, náš syn, bude jednoho dne vládnout světu,“ řekl Alex.

„To dítě bude třetí pilíř naší svornosti,“ řekl Alex.

„Žádný problém,“ řekl Alex.

Annie mu chtěla věřit.

Dají mu jméno Oskar. Na tom se společně dohodli. Víceméně společně. Na počest jednoho z dávných králů země, ve které teď žijí, Oskara druhého. Byl to král působící zároveň jako básník a spisovatel, jenž podporoval literaturu a její představitele, a navíc sdílel s Alexem skepsi vůči národnímu bardovi Augustu Strindbergovi.

Annie chtěla Alexovi věřit. Chtěla mu věřit, když jí zpíval, Alex ti rozumí, Alex is the man, Alex understands. Ale uvnitř ji hryzl neklid, všechny ty plány a sny, jsou opravdu naše, moje? A pokud ano, kde je v nich pro mě místo?

Protože ona chtěla odjet.

Tohle s dovolením přeformuluji.

Ona odjede a basta.

Jiná možnost není.

Je možné, že obyvatel jejího břicha jí to zkomplikuje, případně odsune její záměr v čase, ale jakmile Oskar doroste, ona vyrazí. Syn může zůstat s tátou. A když ne s tátou, tak se Siri.

S babičkou Siri.

Ve svých čtyřiapadesáti letech už je z ní několikanásobná babička a brzy se dozví, že její nejstarší dcera čeká první dítě. Narodí se v létě. Její momentálně nejstarší, momentálně žijící dcera. Annie.

Mohla jí zavolat. Mohla jí to říct po telefonu, volávala jim celý podzim, buď mluvila se Siri, nebo s někým ze sourozenců, ať už s těmi, co ještě bydleli doma, nebo s těmi z okolí, z Torneå, z Karunki, z Keminmaa nebo z jiné díry tam na severu, pořád to bylo doma nebo dostatečně blízko, aby to jako domov prošlo.

Ale říct to nedokázala. Nešlo totiž jen o sdělení jako takové. U toho by nezůstalo. Otevřela by se obří brána, jedna otázka plodí další, množily by se a Annie neměla vůbec chuť na všechny odpovídat. Ani mámě Siri, rozhodně ne Penttimu (pokud by ho to vůbec zajímalo), a když se nad tím zamyslela, tak o tom vlastně nechtěla mluvit vůbec s nikým. Radši by předstírala, že se nic neděje a na věky ámen, jenže jak všichni dobře víme, děti mají termín příchodu daný.

Cesta domů. Pryč od rovných ploch, od všech mostů, asfaltu, od nahého bezlesí, sledovat proměnu krajiny, sledovat, jak lesy narůstají, pozorovat, jak se terén kupí a zdvihá. Příroda v kraji Norrland budí respekt, je to živel, se kterým se musí počítat. Stromy stojí na svých místech a neprosí se o prominutí. Během letních měsíců je les kouzelný, bílé břízy ve věčném světle, je to duchovní zážitek, nebo může být, dokonce i pro nevěřícího. Pak přijde slunovrat a s ním muchničky, a s muchničkami se dostavuje první závan zmaru, úpadku přírody, znovu jsme se nachýlili k temnotě, ke dlouhé noci, před níž nás neochrání ani bílá kůra bříz.

Bylo 18. prosince, bod absolutní nuly, temnější už to být nemůže. Zakrátko začnou dny znovu bojovat o své místo, a přestože jde o dlouhý proces, je to důležité aspoň z duševního hlediska, pro lidi schoulené ve tmě. Vědomí, že se to brzy obrátí, člověka konejší. Teď nastal přelom, a i když to nevidíme, světlo se pomalu vrací.

Když autobus firmy Tapanis přijel na zastávku v Torneå, byla pořád ještě tma. Dech vycházel z úst v podobě kouře.

Autobus přijel o něco dřív, Annie bude muset čekat nejmíň čtvrt hodiny, než ji někdo vyzvedne.

Kdo to bude? To zatím nevěděla. Bylo teprve krátce po šesté ráno a nikdo určitě neměl chuť takhle brzy vstát a jet do města, sto kilometrů, a navíc v sobotu.

Annie zašátrala v kapse po cigaretách.

Řekli jí, že dítěti nedělá moc dobře, když kouří, a taky s tím skoro přestala.

Jen občas cítila, že musí. A když bude blaze jí, tak bude snad blaze i dítěti v břiše, ne? Takže pokud si čas od času dopřeje pár šluků z cigarety, tak na tom Oskar bude líp, než kdyby jeho máma trpěla, ne?

Máma. Bylo zvláštní pomyslet na to slovo v téhle souvislosti.

Annie si zapálila a vyfoukla kouř.

Máma. Je to ona, mohla by jí být?

Máma je přece Siri, máma nosí zástěru a má rozpraskané ruce, máma tě vykráká za vlasy, když něco provedeš, máma pečuje, vezme tě za ruku, máma roztápí saunu, loupe brambory, věčně mimino u boku, další mláďata kolem nohou; její máma nikdy nechodila do školy, nikdy nedělala věci, o kterých snila, moment, vždyť ani žádné sny neměla. Máma představuje tolik věcí a nic z toho na Annii nesedí.

I’m going places, jezdím na různá místa, ale teď mířím domů. Zpátky tam, kde všechno začalo.

Ve Stockholmu byla teplota kolem nuly, lidi ve stresu a módním oblečení, hladké podrážky a upravené vlasy. Tady na severu už ležela tlustá vrstva sněhu a muži i ženy se zdáli o hodně starší, tedy těch pár, kteří byli takhle časně venku, auta nemoderní, zašpiněná a odřená, samá promáčklina a rez, nevypadají tu lidi vysloveně o něco nešťastnější? Jsou lidi nešťastnější, když jim chybí význam, smysl života? Má to tady na severu smysl? Bez metra, bez hospod, bez obchoďáku Nordiska Kompaniet, bez bytu, jen samota a uzavřenost. Jestliže nikdo nevidí, jak probíhá něčí život, probíhá vůbec? Žije takový člověk, existuje?

Annie spatřila černý mercedes, který smykem objel parkoviště autobusů a blížil se k ní. Auto sice nepoznávala, ale styl řízení ano, se stejnou jistotou jako otisk prstu.

Tatu, to by ji nenapadlo. Copak už ho pustili? Když o něm slyšela posledně, právě si kroutil svých dvanáct měsíců ve vězení v Keminmaa.

Když použijeme jeho vlastní slova, vzal tehdy zatáčku trochu víc zprudka a taky nabral o něco větší rychlost, a najednou tam ty bláho stály ty bábrle, jak dvě ptačí budky. Fakt to nebylo schválně. (Což si nikdo ani nemyslel.)

Jenže na to se smrt neptá.

Za volantem mercedesu teď seděl její mladší bratr, jeden z devíti, v koutku úst měl cigáro a na tváři ten svůj křivý úsměv, pořád okouzlující a nikoli bezzubý. Levou líci měl posetou charakteristickou spletí jizev, ty mu vysloužily přezdívku Rinne, sjezdovka, protože, jak pravil Lauri, když tu přezdívku vymyslel a rychle se uchytila, vypadal jako boulovatý kopec, kontury obličeje jednou provždy změněné následkem požáru garáže v roce 1976 (ale víc o něm později). Annie si na jeho nové přízvisko nikdy nezvykla, vázlo jí v ústech. Neměla ráda to, v čem byla většina členů rodiny tak dobrá, jak dokázali uchopit minulost, věci bolestivé, a udělali z toho kuriozitu, silnou stránku, humornou vložku. Něco, o čem se žertuje.

„Tys vzal roha?“

Zasmál se, něco mezi kašlem a škytavkou.

„Pustili mě dřív. Za děsně dobrý chování, víš jak.“

Asi se zatvářila udiveně, protože pokračoval:

„Překvapilo mě to stejně jako ostatní. Kromě mámy.“

No jo, máma. Siri by si nikdy o svém malém Tatuovi nepomyslela nic zlého. U ní se jeho přezdívka v podobě nadávky rozhodně neujala. Annie uvažovala, jestli všechny matky milují svoje děti taky tak selektivně, s různou intenzitou, a pokud ano, dávají to najevo stejně okatě?

„Každopádně nám tu někdo přibral,“ pronesl Tatu, když se posadila na sedadlo spolujezdce. „Ve Švédsku je to samej koláček, co?“

Annie o tom nechtěla mluvit ani s mladším bráchou, ani s nikým jiným, ale bylo jí jasné, že není jediný, kdo se bude ptát. Musí si zvykat. Pokrčila rameny.

„Buchta v troubě, jak se říká švédsky. Narodí se to o slunovratu nebo tak nějak. A co ty, bydlíš teď doma?“

Dala si záležet, aby to vyznělo pokud možno neutrálně, to byla se sourozenci nutnost. Jakmile by zvětřili nějakou formu nervozity, okamžitě by zaútočili. Cítila, jak si ji Tatu prohlíží, než odpověděl.

„Jo, teda… mám doma svoje věci, ale přespávám vlastně jinde.“

Teď zrychlil, Annie to vnímala. Nebezpečí bylo zažehnáno, Tatu už byl myšlenkami jinde.

„Taky někoho mám. Jmenuje se Sinikka. Mladší sestra Veli-Pekky, pamatuješ si ho? Měl ten červenej epa traktor a bydleli v Karunki.“

Annie přikývla, vzpomínala si. Na mladší sestru ne, ale na přestavěný traktor ano.

To byl celý Tatu, dokázal číst mezi řádky, ze světa viděl, co chtěl, a víc vědět nepotřeboval. Zbytek cesty vykládal o svých záležitostech. O té holce, ke které se tak trochu nastěhoval, o statku jejích rodičů, o jejím tátovi, který je nemocný, o muklech, se kterými se seznámil v base, o svých plánech do budoucna, o jejich rodném hospodářství, o eskalujících hádkách mezi rodiči, a Annie si mohla oddychnout.

Byla ráda, že ji přijel vyzvednout právě Tatu. Na rozdíl od sourozenců míval vždycky plnou hlavu sám sebe, takže si s ním člověk ušetřil zpytavé pohledy, odsuzující pohledy, zkoumavé pohledy, teorie. Zbytek cesty poklimbávala a poslouchala bratra, jako se poslouchá rádio, pohled upřený na ubíhající les, všechny silničky tu znala nazpaměť, strávila na nich většinu života, pěšky, na kole, na mopedu, v autě a na traktoru.

Ale co bylo, bylo, teď je teď, je tu na návštěvě, dočasný host. Slyšela, jak les šeptá její jméno, pojď domů, říkal, ale ona ho nechtěla poslechnout, dělala jakoby nic.

V okénku viděla svůj odraz, vážné oči, světlé, finské, vodnaté, a účes, vlasy si barvila na tmavo, rámovaly jí obličej, umocňovaly jeho bledost, tenké rty, rovný nos. Byla pohledná, sice ne tak pozoruhodně, aby se za ní na ulici otáčeli, ale měla výrazné lícní kosti, dívala se zpříma a pořád byla dost mladá na to, aby byla krásná. Za pár let, pět, deset, dvacet, kdo ví, neměla vysloveně základ, do kterého by zestárla, jako někteří lidé, třeba Alex, ten byl hezký způsobem, jemuž stárnutí svědčí, a Tatu taky, pomyslela si, když se podívala na svého bratra za volantem, z téhle strany nebyly jizvy vidět. Už byl dospělý, nebo se té hranici minimálně přiblížil, byl snědý, zřejmě vliv valonské či sámské krve nebo obou, někteří další sourozenci byli taky snědí. Annie ne, ta měla pleť bledou, ale Tatu v průběhu let zkrásní, alespoň na jedné polovině obličeje, měl k tomu každopádně sklon. Stejně jako Pentti.

O otci se dalo říct ledacos, ale rozhodně vždycky dobře vypadal, divoký a krásný muž.

Bylo to zvláštní, většina Toimiovic dětí zdědila rysy buď po mámě, nebo po tátovi. Vlastně jen Lauri byl směsicí obou, měl tmavé vlasy a světlé oči. Jak by vypadali Riiko a Elina, kdyby žili, to samozřejmě Annie nemohla vědět. První dvě děti v dlouhé řadě sourozenců nepřežily svá první léta, jedno kvůli zápalu plic a druhé kvůli vrozené srdeční vadě, šelest na srdci.

Annie si pohladila břicho. Tyhle sourozence si vybavovala jen coby rozmazané portréty na zažloutlých fotografiích. Existence jejich podobenek budila odjakživa neklid, visely přibité na stěně v ložnici rodičů. První rodinný portrét. Jiná rodina. Ta možná fungovala. Na chvíli.

Dali by se sourozenci rozdělit podle povahy zděděné po rodičích? První slunečná, hladká a přívětivá. Druhá vznětlivá, nevypočitatelná, zachmuřená. Tady už se projevoval větší rozptyl. Našlo by se mezi nimi víc těch, kteří mají od každého něco, a možná i pár takových, kteří jsou vysloveně sví.

Nepravděpodobné spojení, otcova bezedná zuřivost a matčin téměř ruský optimismus a víra v budoucnost.

Jaké bude Anniino dítě? Směs tvořená jí a Alexem, nebo něco nového, předem daný jedinec, který na nich bude nezávislý a nedotknou se ho chyby, jež na ně jako na rodiče po cestě čekají? A jací tedy ti dva jsou, Annie a Alex?

Každý jiný, úplně jiný. On byl temný, ale jen na pohled, jinak procházel životem lehkým krokem, jako tanečník. Jako rozpustilý mladší bratr, jeden ze dvou sourozenců. Annie byla Alexův opak. Ať už vzhledem, nebo povahou.

Někteří lidé jsou krásní na způsob diamantu, nebo třeba mramoru. Jejich rysy potřebují čas a odpor, aby se vybrousily, vystoupily na povrch. Annie byla nejednoznačný případ, ale sama měla podezření, že její krása uvadne. Rysy jí vyblednou, obličej napuchne jako tvář utopence. Ale vzhled pro ni nikdy nebyl zvlášť podstatný. Krásu pochopitelně oceňovala, ale že by s ní stál nebo padal svět, to ne. Zato pro některé z jejích sourozenců ano, očarovala je vlastní podoba nebo podoba někoho druhého.

Když auto o hodinu později zatočilo na prostranství před statkem, venku už se rozednívalo. V kravíně i v domě se svítilo a Annie se zhluboka nadechla, než vystoupila.

„Řekl bych, že máma bude děsně nadšená. Až se teda z toho šoku vzpamatuje.“

Tatu ji objal kolem ramen a s čerstvě zapálenou cigaretou se loudavě vydal ke garáži, naprosto lhostejný vůči pozdvižení, které Annie zakrátko v domě vzbudí. Úzká ramena v příliš tenkém koženém kabátě měl zvednutá k uším a nohy vypadaly, že se vznáší několik centimetrů nad zemí, lehké jako pírko. On taky tančil, přes dvůr i po cestě životem.

Vypadalo to, že Siri nejvíc trápí fakt, že se Annie nevdala a nemá rozhodně v plánu to udělat. Jinak se zdálo, že přijet domů s těhotenským břichem ve čtvrtém měsíci není žádný div světa. Máma byla z jiné doby a mezigenerační rozdíly snad nikdy nebyly větší než tady a teď.

Pro Siri jiná možnost neexistovala, musela se vdát, aby přežila. Ale být mladý ve 40. letech v Karélii a být mladý v 80. letech ve Stockholmu, to byly dva úplně jiné světy. Annie nic neřekla, jen pokrčila rameny. Siri by to stejně nepochopila. A sama nejspíš cítila, že jsou věci, které nepochopí, takže v té diskusi nepokračovaly.

Všichni sourozenci se kolem Annie jako obvykle shlukli, celí zvědaví, nejen na luxusní a exotické vánoční dárky, které měla v tašce, ale i na její zakulacené břicho, a Annie celkem záhy začala vnímat, jak se pomalu uvolňuje v ramenou, a dokázala si přiznat, jaké měla obavy, když se teď rozplynuly. Klimbala na lavici v kuchyni. Předtím dosyta posnídala, žitný chléb, káva vařená v konvici, bytostně známé chuti, které byly součástí jejího genetického kódu, jejího já, chuti tolik známé, a přitom jí nedošlo, jak jí ve městě chyběly, dokud je tady znovu neokusila. Protože ve Stockholmu seženete ledacos, ale Siriin žitný chleba, ten rozhodně ne.

Ležela na lavici a prohlížela si kuchyň, domov, pořád k ní patřil, znala každé prkno v podlaze, každou rozvrzanou fošnu na schodišti do patra, které přistavěli, když jí bylo devět let, ten rok, kdy se narodil Hirvo.

Pamatovala se na ten pocit, když se po schodišti kradla vzhůru, kde měli rodiče ložnici, Siri tam ležela s Hirvem u prsu, měla rozpuštěné vlasy, pohled vlídný, doširoka otevřený, šťastný. Ano, šťastný. Většina jejích vzpomínek byla zabarvená tesknotou nebo něčím jiným, temnějším, ale když Siri právě porodila, pokaždé vypadala nedotknutelně. Jako by se život po dobu prvních let života nového dítěte povznesl. A v rodině Toimiových byla takových prvních let spousta.

Nejmladší bratři si hráli na podlaze, Arto a mladší Onni, tihle dva poslední ještě nechodili do školy, zato ostatní hned po snídani vyrazili ven, už měli plno starostí s vlastním životem (Hirvo, ten zamířil rovnou do lesa; co tam dělal, byla pro všechny záhada), šli si po své práci (Lahja), aby pak mohli jet do knihovny (zase Lahja), nebo odjeli do Torneå (Valo) a dům postupně utichal, až utichl docela.

V kamnech praskalo, Onni a Arto si hráli s autíčky, jinak bylo ticho.

Až moc.

Tišeji než obvykle.

Annii to chvíli trvalo, ale nakonec jí došlo, co je jinak.

Její máma.

Její máma byla zticha. V tom byl ten rozdíl. Obvykle pořád vydávala nějaké zvuky, buď si povídala s hlasateli v rádiu, střídavě je hubovala, pak zase komentovala, co řekli, nebo o tom žertovala, a totéž dělala s dětmi, napomínala, láteřila, brumlala, broukala, zpívala, prozpěvovala si s rozhlasem, naplňovala celý dům zvukem a životem. Ale teď mlčela.

Když Siri mlčela, jako by byla víc vidět.

Jindy toho kolem ní hodně zaclánělo, ale teď si Annie uvědomila, že máma stárne.

Odkdy?

To nevěděla.

Kdy byla Annie doma posledně?

Čas plyne všude, nejen tam, kde právě jsme.

Siri právě vestoje hnětla těsto, rytmicky pracovala horní částí těla, ruku v díži, vlasy svázané v šátku barvy myší šedi, a obličej měla úplně obnažený. Nebyla odjakživa krasavice, rysy jí zkrásněly až v dospělosti. Měla typicky karelské vzezření, někteří ho označovali za ruské, oči vodnaté, vlhké, vybledlé, na vystouplých lícních kostech se napínala průsvitná kůže, všechno to, co Annie po matce zdědila, tedy její rysy, když už ne její vlastnosti, a tyhle rysy dřív bývaly hrdé a pevné. Teď Annie viděla, jak kůže v matčině obličeji začíná povadat, jak ji dostihly roky. Vějířky kolem očí, ústa tenká jako čárka, bezkrevné, bílé rty. Její obličej vypadá, jako by mu propíchli duši, pomyslela si Annie.

Chtěla natáhnout ruku a dotknout se jí, pohladit ji po tváři, než bude pozdě, ale neudělala to.

Zůstala ležet na lavici a hladila si rukama břicho. Jak to těhotné ženy dělají po staletí, nevědomky, je to reflex, snad chtějí chránit nenarozený plod nebo ho konejšit. Modlitba za odpuštění vyslaná předem.

Otce zatím ještě neviděla. Nikdo se o něm ani slovem nezmínil. Žádné žertíky, jak mívali ve zvyku, aby utlumili temnotu, všechno, co je bolelo, děsilo, trápilo.

„Jak to vypadá na statku?“ zeptala se nakonec.

Siri se zarazila uprostřed pohybu, uprostřed hnětení, jen na vteřinku, sotva to bylo znát, ale Annii neušlo, jak máma ztuhla, než pokračovala v práci.

„Ale jo.“

Loni na jaře, když byla Annie doma posledně, to Tarmo zrovna končil základní školu, což její hyperinteligentní bráška zvládl s ročním předstihem (ale to je jiný příběh a na ten dojde později), se rodiče hodně hádali kvůli penězům. Měli napjatý rozpočet a stát kladl větší důraz na kontrolu mléka, což znamenalo investovat do stále dražšího vybavení. O to Pentti nejenže neměl zájem, byl vysloveně proti tomu, a to přitom Anniin nejstarší bratr Esko řadu let tátu přesvědčoval, že jediný způsob, jak může sedlák v dnešní době přežít, je neustálý rozvoj.

Soudě podle Siriiny reakce hádky pokračovaly. Annie dobře znala ten zvláštní, výjimečný druh teroru, který kolem sebe Pentti šířil. Nebral konce, až postupně zlomil veškerý odpor.

Nějaká jeho část si v tom musí libovat. To bylo jediné vysvětlení. Musí to být jediné vysvětlení.

„Neprodáte teda kus hospodářství Eskovi? Vždyť to hrozně chce. Ať se může pustit do těch svých modernizací.“

Anniin starší bratr bydlel víceméně pořád na stejném místě, ve stejné obci nebo přinejmenším farnosti, pouhých deset kilometrů odtud, byl ženatý, měl děti a snil o rodném statku, jak to tu začne vzkvétat, znovu nebo poprvé, a jak tím zajistí ženě a dětem budoucnost. Občas se o tom zmínil, jen tak mezi řečí. Že je jediný z rodiny, kdo má tenhle statek opravdu rád, to místo jako takové.

Siri pokrčila rameny, zády byla pořád otočená k Annii a dávala celým tělem najevo, že tenhle rozhovor není v ničem důležitější než život, se kterým má právě plné ruce práce.

„Klidně bych mu to prodala všecko, kdyby záleželo na mně. Skoncovat s touhle dřinou. Už se jenom bavit. Jenže Annie, takhle to v životě nechodí.“

„Existuje něco, čemu se říká rozvod.“

„Ve Stockholmu možná.“

A takhle šla řeč, jako vždycky, když došlo na to jedno slovíčko. Annie mámě přála druhou šanci, ačkoli věděla, že se to nestane.

Ale měla by tu šanci dostat.

Zasloužila by si odpočinek, únik před zpytavými pohledy, které nikdy nespí.

*

Efekt sněhové koule.

Život se zpětně jeví naprosto zřetelně. Když ho žijeme, když ho máme plnou hlavu, zdá se nám, že věci, události, slova, činy, všechno se prostě děje, jedno po druhém nebo současně, a je těžké pochopit souvislosti. Ale to, co je teď nepříjemné, bude brzy minulost, vzdálená minulost, která nebolí, skoro ani nemrzí. A právě tehdy, kdy už nejsme ani na začátku, ani uprostřed dění, dokážeme pochopit, jak spolu všechno souvisí. Jak něco zdánlivě malého nebo bezvýznamného či odděleného od celku přesto sehrálo důležitou roli v něčem větším, ač to tehdy nikdo netušil.

Je pondělí ráno, 21. prosince 1981, Štědrý večer připadá na čtvrtek. Annie se vzbudila časně, aspoň jí to tak připadalo, ale když se podívala na hodinky, které si odložila na komodu u postele, zjistila, že už bude půl osmé. Vstane poslední. Z táty pořád ještě nezahlédla ani stín.

Milovala svůj domov, svůj Stockholm, ale na život v činžáku si nezvykla, na ty cizí kročeje rozléhající se na betonu, a doma měla lehké spaní, ale tady spala hlubokým spánkem, beze snů, zatěžkaná pocitem bezpečí.

Tak spí člověk, když je doma.

Slyšela hlomození z kuchyně působené všemožnými úkony, aby děti stihly dojít na autobus do školy i těch posledních pár dní před vánočními prázdninami, sníst snídani, učesat se, nebralo to konce. Máma Siri měla kromě každodenní nekonečné práce a všech činností, které se musely udělat, navíc ještě vlastní program, dnes to bylo předvánoční velké prádlo. Už byla venku rozdělat oheň v sauně, ta se jinak roztápěla jen navečer nebo o svátcích, ne v obyčejné pondělí, ale dnešek byl jiný, a po dvoře lítal Onni, Arto zas vestoje trhaně rejdil na odrážecích saních, většinou po několika odrazech spadl, Annie se na ně dívala oknem a popíjela ranní kávu. Už jí bývalo špatně jen trochu a jen někdy.

Venku stála nachystaná mohutná káď, v létě se v ní koupaly děti a v prosinci ji Siri používala na velké prádlo.

Začínala u závěsů, pak ložní prádlo a nakonec koberce. Dělala to pokaždé ve stejném pořadí, v jediném správném pořadí.

Nejprve to, co je vidět, pak to, co je cítit, a na závěr základ, na kterém všechno stojí, leží a běží.

Z kádě se kouřilo a Siri vláčela kbelík za kbelíkem s vroucí vodou, tak jako vždycky, a Annii napadlo, jak je příjemné vědět, že některé věci se nikdy nezmění.

Byl to zvláštní pocit, seděla pěkně zachumlaná v teple na lavici a dívala se ven na hemžení odehrávající se na dvoře, dívala se na mámu, jak převrátila do kádě další dva hrnce vroucí vody, dívala se na brášky zabrané do hry a viděla, jak se k nim Siri otočila zády, jak Arto nabral na saních o něco vyšší rychlost, jak dostal smyk a řízení se mu vymklo z rukou, teď už úplně, jenže za jízdy neseskočil, proč proboha neseskočí, už mu je šest let a měl by mít nějaké povědomí o následcích toho, co dělá. Jenže saně narazily do kádě a jeho tělíčko přeletělo přes okraj, dopadl do vroucí vody, Annie viděla, jak se to děje, ale bylo to jedno, už okamžik předtím věděla, že se to stane, a sledovala to jako film, němý film. Onni uklouzl, byl ještě malý a nechápal, co se právě přihodilo, ale když zaječel, jak se uhodil do lokte, do kolene, Siri se ve dveřích do sauny otočila, spatřila Arta a rázem pochopila.

Když Annie viděla matčinu reakci, jako by se sama probrala z mrákot, došlo jí, co se stalo a že se to stalo doopravdy.

Otevřela dveře a vyvalily se proti ní zvuky, Onniho pláč, Siriin jekot. Annie vyběhla na dvůr a spatřila bezvládné dětské tělo, vytáhla Arta z vody, rvala z něho oblečení a křičela na mámu.

„Mami, zavolej záchranku, honem.“

Nevěděla, co se má v takové situaci dělat, ale začala brášku svlékat. Doufala, že ji instinkty povedou.

Siri utíkala do domu, Onniho vzala s sebou, Annie zůstala venku a držela bezvládného klučíka v náručí. Kolébala ho, houpala, najednou jí vůbec nepřipadalo divné, že z ní brzy bude máma a bude nosit na rukou vlastní dítě.

Hubené tělo, bledá kůže, která se teď proměnila v rudou, tmavé kučery a dlouhé řasy, Onni zdědil tátovy barvy i jeho tmavé oči. Ty, které teď za zavřenými víčky nebylo vidět, a na krku mu tepal puls, těsně pod tenkou kůží. Annie nabrala do ruky trochu sněhu ze schodiště, otírala mu s ním tělo a viděla, jak bělostný sníh při dotyku s žebry, břichem, pažemi a nohama taje.

Jak dlouho takhle seděla?

Otevřely se vchodové dveře, vykoukl Onni a Annie ho mávnutím ruky přivolala. Bratři si byli věkem blízcí a Onni ke staršímu bratrovi vzhlížel a chtěl být všude s ním. Annie mu ukázala, jak má tělo ochlazovat, a Onni se úkolu zhostil s velkou vážností.

„Podívejme, jak ti to jde, úplně jako opravdická zdravotní sestra. Brácha má štěstí, že tě má.“

Onnimu přeběhl po tváři letmý úsměv a dál Arta omýval sněhem.

„Nechci to na pindíka, to bolí.“

Artův hlas zazněl slabě, ale zřetelně.

Ve vzduchu kolem nich stály velké vločky, jako by zůstávaly nehybné, okamžik zamrzlý v čase. Annie a Onni se rozesmáli a smích sílil, viděli, jak se Arto slabě usmívá, víčka se mu chvěla, Annie cítila, jak ji pálí slzy, a dávala si pozor, aby si toho ani jeden z kluků nevšiml.

Celou dobu, co čekali na sanitku, což trvalo zhruba půl hodiny (možná i víc, Annie neměla na ruce hodinky, ostatně i kdyby je měla, asi by to bylo to poslední, na co by se dívala), se Pentti pořád neukázal. Ani Siri, ale ta zřejmě telefonovala, kam bylo zapotřebí, nebo zařizovala všechno možné.

Annie seděla na schodech před saunou, držela Arta v náručí a Onni se krčil vedle ní. Věděla, že on je v kravíně na opačném konci dvora, byla si jistá, že tam je, její táta ten křik zvenčí slyšel. Ale nepřišel.

Seděla tam s malým bráškou v náručí a druhým vedle sebe a vyprávěla jim pohádku o třech králích, kteří se vydali do širého světa, aby nalezli odpověď na záhadu života. Arto už nebyl v bezvědomí, ale leskly se mu oči a pohled mu velmi často odplul kamsi daleko. Zničehonic sebou škubl, tělíčko ztuhlo, zneklidnělo, ale záhy se znovu uvolnil. Annie byla napjatá jako struna, dávala si záležet, aby to na ní nebylo znát, ale uvnitř měla pocit, jako by přišla o všechny kosti, držela ji pohromadě jen kůže, kůže a plod, její dítě.

Z lesa u kravína se vynořil Hirvo, zřejmě byl na jedné ze svých obchůzek. Nikdo přesně nevěděl, co v lese dělá, nepověděl to ani na přímý dotaz, ostatně se ho už dávno přestali ptát. Tenhle bratr byl naprosto svůj, před pouhým měsícem mu bylo osmnáct a jediná jeho denní náplň spočívala v tom, že se ztratil do lesa. Bydlel sice doma, ale od ostatních byl oddělený, brázdil na své loďce svůj vlastní oceán.

Koutkem oka se podíval na Annii a bratry. Annie věděla, že jim nemůže nijak pomoct, přesto ji mrzelo, že se o to ani nepokusil. Neviděla jeho zaváhání, to nemohl nikdo.

Zároveň ale věděla, že to Hirva zasáhlo. Na Artovi mu záleželo nejvíc ze všech sourozenců, s ním se cítil nejblíž spřízněný. Věnoval jim neproniknutelný pohled, nepřístupný, uzavřený, načež se otočil a zamířil rychlými, houpavými kroky ke kravínu, zašel dovnitř, ale skoro stejně rychle zase vyšel ven, vykročil k lesu, odkud přišel, zprvu pomalu, ale pak zrychlil, a než ho pohltily stromy, mašíroval už v tempu, rázoval pryč. Siri se neukázala, Pentti jakbysmet.

Ještě než dorazila sanitka, přijel Esko. Máma mu asi zavolala. Bydlel přece kousek od nich. A pila, kde pracoval, se nacházela pouhé čtyři kilometry daleko. Když byl klid, člověk slyšel, jak se po okolí rozléhá zvuk kotoučů. Esko vjel na dvůr a zprudka zabrzdil přímo před saunou. Z Anniina pohledu vyčetl, že je to vážné.

Nevěstilo to nic dobrého.

Její starší bratr najednou vypadal bezmocně, on, který míval na všechno odpověď, on, který chtěl vždycky spravit to, co se rozbilo, a taky to dovedl.

„Uklouzl, jel na sáňkách a uklouzl.“

Esko se zarputilým výrazem přikývl. Takhle se tvářil, když byl smutný nebo rozčílený, a vlastně se tak tvářil skoro pořád.

„Kde je Pentti?“

Annie kývla hlavou ke kravínu a pokrčila rameny.

Esko vylovil z kapsy kabátu cigaretu a zamířil tam.

Esko. Měl blond vlasy, odminula mu trochu narostly, a nosil tehdy knír? Pořád to byl pohledný mužský, i když trochu zestárl. Byl mohutný, vyzařovalo z něho bezpečí a v mnoha směrech to byl opravdový starší bratr. Všechno dělal správně, všechno, co se dá po druhém chtít. A přesto ho neměla ráda ani jeho máma, ani manželka, možná tak táta, pokud byl Pentti takového citu vůbec schopný.

A jestli k němu necítil lásku, tak aspoň respekt.

Ostatní sourozenci si z Eska odjakživa utahovali. Chyběla mu vlastnost, kterou oplývali skoro všichni, jakési rošťáctví. Esko se na svět díval zpříma a vždycky se v každé situaci snažil udělat, co bylo v jeho silách. Neměl v sobě žádného raracha. Jsou lidé, kteří jako by procházeli životem, aniž by je poznamenalo zlo. Vznášejí se několik kroků nad zemí, obklopuje je záře, jsou nazí a před světem nechránění. Nehnízdí v nich ani stopa nenávisti. Dovedou být smutní, dokonce i rozzlobení, ale zlo v sobě nemají. Takový byl Esko. Rodina ho nechápala, možná to z něj cítili, jen to nedovedli pojmenovat, onu nepřítomnost zla v jeho nitru. Zla, které vnímali tak zřetelně sami v sobě, ve svém dědictví, v genech.

Když se Esko z kravína vrátil, a přišel poměrně záhy, měl v očích výraz, který Annii vzal chuť zeptat se, co se stalo. Uzavřela se před tím, nechtěla to vědět. Co zas ten jejich táta řekl nebo udělal, co zas. Nemělo cenu snažit se ho pochopit. Jejich otec si jel po své vlastní koleji, tak to bylo odjakživa, a jakékoli dohody ohledně lidského chování u něho nepřipadaly v úvahu.

Naučit se, jak být člověkem, to jim vštípila Siri.

Co jim vštěpoval Pentti, těžko říct, možná aby nechali lidskost plavat?

Některé sourozence víc ovlivnil otec.

Nebo že by to zdědili?

Nebo to zkrátka a dobře byl následek dětství stráveného v domě, kde byla spousta hladových krků, které bylo třeba nasytit, srdcí, které bylo třeba milovat, nebo ne(milovat). Pro city tu neexistovalo pochopení, a zároveň byly beze zbytku pohlcovány. Otec, to byl v mnoha směrech chodící paradox. Ale vždycky měl na ně vliv.

*

Udělala dobře, že mu svlékla oblečení. Sníh taky pomohl. Nejlepší by bývalo bylo, kdyby ho omyla studenou vodou. Jednu část těla po druhé. Ale obecně vzato udělala všechno správně. Zapracoval instinkt, rodičovský instinkt, láska.

Esko zavolal z nemocnice, jel za nimi autem, Siri se vezla v sanitce. Její jindy bledá tvář měla snad ještě sinalejší odstín. Skelný pohled, pevně svírala kabelku, sundala si šátek a Annie viděla, že se pokusila upravit si vlasy, z učesané hlavy jí trčelo několik neposlušných pramenů, které nechtěly držet na svém místě. Byla si vědoma toho, že se má setkat s okolním světem, s městem, tak si dala záležet, sice se nepřevlékla, ale přes džíny si oblékla sváteční kabát. Teď jí bude smrdět od kouře v sauně, ale co už, z toho se nestřílí.

Annie zůstala na statku, někdo tu počkat musel. Na roztřesených nohou pokračovala s velkým vánočním prádlem a nespouštěla přitom z očí Onniho; ne že by to bylo zapotřebí, držel se jí pevně za sukni, když se vláčela s vodou a těžkým mokrým prádlem. Vroucí vodu ochlazovala sněhem, co na tom, že pak už nebyla tak čistá, její ruce by stejně vařící lázeň nevydržely. Siriiny ruce zocelil dlouhý život plný mytí nádobí a praní záclon.

Annie pracovala celé dopoledne a zčásti i odpoledne a pak, když už se jí dělaly mžitky před očima, vzala nejmladšího brášku domů a připravila mu jídlo, opekla brambory, co zbyly od včerejší večeře, ohřála párek a dovolila Onnimu, aby si ho namáčel do hořčice podle libosti, padlo na to půl sklenice, a ona mezitím kouřila a k tomu pila černou kávu. Pak zavolal Esko a řekl jí, že udělala všechno správně, z velké části.

„Co bude dál?“

Annie téměř zatajila dech, chtěla to vědět, a zároveň nechtěla, protože jí bylo jasné, jak se věci mají, to já musím předat zprávu ostatním, zbytku rodiny. Věčné balancování mezi potřebou sourozence ochránit a zároveň je vmanévrovat do nastalé situace.

„Uspali ho, hrozně ho to bolelo a křičel a museli mu transplantovat vlastní kůži.“

„Transplantovat kůži?“

„Já nevím, Annie, vysvětlovali nám to, ale Siri byla tak otřesená, že jsem se nedokázal soustředit.“

Annie slyšela, jak bratr mluví, jeho rozechvělý dech, zvuk rozžhavené cigarety ve sluchátku. Před očima měla kůži, anonymní a hladkou, jako velká území na mapě. Jako čerstvě napadlý sníh beze stop.

„Takhle jsem ji v životě neviděl. Ani tenkrát.“

Esko se odmlčel a Annie taky nic neříkala. Oba mysleli na smrt jejich bratra Riika, sdíleli ji jen ve dvou, protože byli v tu chvíli, nebo spíš v následujících letech, ze sourozenců jediní už na světě. A pak, myšlenka následovala vytyčenou dráhu, požár garáže a Tatu, tehdy jejich máma naposledy bděla u nemocničního lůžka.

„Ani tenkrát, prostě nikdy.“

Ozvalo se prskavé zasyčení, jak se Eskova slina setkala s žhavým koncem cigarety.

„Pentti se ukázal?“

„Ne.“

„Musíme si promluvit, měli bysme. Ale máma nechce domů. Zůstane tu, než Arta propustí.“

„No jo, jestli se rozhodla, tak bude po jejím.“

Když domluvili, Annie zůstala sedět se sluchátkem v ruce, dívala se na kravín na opačném konci dvora, pokrytý sněhem, sněhová koule už byla v pohybu, ale o tom zatím ještě nic nevěděla.

Odpoledne se děti vrátily ze školy a dozvěděly se, co se přihodilo. Když to Annie líčila, Lahja kroutila nakrátko ostříhanou hlavou a několikrát otevřela pusu a zase ji zavřela. Annii zarazilo, jak je sestra od posledka zamlklá a jak se vytáhla a vůbec nezapadá mezi ostatní, když už nestojí po jejím boku Tarmo.

Cizí pták v rodném hnízdě.

Co naplat, to byli vlastně všichni, svým způsobem. Lahja nic neřekla, ale Annie poznala, že jí to je líto. Arta měli rádi. Lahja si v takových citech nelibovala, takže jen sklonila hlavu ke své práci. Pokrčila rameny a pustila se do loupání brambor. Valo si vzal na starost Onniho, šli ven na potemnělý dvůr a Valo vozil brášku v houstnoucím soumraku na saních. Annie teď mohla obvolat ostatní sourozence a říct jim, co se stalo.

Přiloudal se Hirvo, uši mu rudě zářily jako dva trychtýře po stranách hlavy, nakrátko ostříhané vlasy jen umocňovaly zděděné rysy jeho tváře. Odstávající uši, oči blízko u sebe, už chyběly jen nadpočetné prsty na rukou, ale navzdory tomu nebyl hloupý, možná něco jiného, ale hloupý ne. Bydlel pořád doma, ale nikdo s ním popravdě nepočítal, občas se ani nedalo poznat, jestli rozumí svému okolí a jak chápe to, co se kolem něho děje.

Jeho pohled byl vrostlý v těle, nedal se zachytit. Dřív ho navíc sužovala nervozita kvůli koktání, jako by s ním zmítala, ale koktání se časem zlepšilo, i když možná jen míň mluvil. Každopádně s nimi plul po stejné řece, jen na své vlastní lodi. Zjara dokončil dvouleté středoškolské vzdělání a teď ponejvíc pracoval za hodinovou mzdu v lese, jenže o práci byla zrovna nouze, pokud nepočítáme prodej vánočních stromků v Torneå, kde býval jen o víkendech. Švédsky mluvil příliš bídně, než aby mohl jet až do Luleå, a Švédové kupovali víc vánočních stromků než Finové, takže beztak nebylo tolik práce. Jeho lesní procházky se protáhly klidně i na celý den a noc, přicházel a odcházel, aniž to někomu dal vědět.

Když si teď od sourozenců vyslechl celou událost, jejíž následek viděl předtím jen z dálky, tvářil se víceméně netečně a něco neslyšně zamumlal, načež se usadil na lavici v kuchyni a s nezúčastněným výrazem si začal ráznými pohyby ostřit řezbářský nůž. Ale Annie věděla, že je vyděšený, že má strach, jak by to mohlo dopadnout. U Arta si cenil sklonu ke zručnosti, který jim byl společný, jakousi spřízněnost, a občas si ho s sebou bral na výpravy do lesa. Podíval se teď starší sestře se ztrápeným výrazem zpříma do očí, ale místo aby promluvil, uhnul pohledem a pokračoval v ostření. Annie Hirvovi nikdy nerozuměla, ale dávno si ho přestala dobírat. Podobali se teď spíš dvěma jednotkám na vlastních oběžných drahách a jejich cesty se zřídkakdy zkřížily.

Helmi vyjekla do telefonu a prohlásila, že přijede, i s malým Pasim. Ještě se s Annií neviděly, přestože Helmi pochopitelně zavolala, jakmile se dozvěděla o sestřině stavu. Annie se nezeptala, jak se má její Pasi (velký Pasi), ale předpokládala, že je v práci, nebo má jedno ze svých období. Helmi si taky sem tam přihnula, i když ne tak ráda jako její muž. Navíc měla zodpovědnost za malého Pasiho a dosud se jakž takž držela v rozumných mezích. Aspoň pokud bylo Annii známo. Ale co mohla vědět, dělilo je tisíc dvě stě kilometrů, za běžných okolností.

Annie dobře znala sestřinu povahu bez zábran a věděla, že je jen otázka času, než zabředne hlouběji tam, kde její muž tráví už ve svých pětadvaceti letech notný kus času, pokud ten čas zrovna nevěnuje práci, i když prací to lze nazvat stěží, jenže nějak to nazvat musíme, a v tom případě se práce přece jen hodí nejlíp. Ovšem prát švédské koruny na finské straně hranic a uzavírat pojištění na auta za podezřelých okolností, to vážně není práce hodná toho slova. Pracné je to určitě, ale práce sotva.

Možná mohla Helmi napřít síly k tomu, aby se svým životem něco udělala, jenže na to neměla dost rozumu, a navíc odjakživa přemýšlela tím, co měla v hrudním koši a mezi nohama, a pak to podle toho vypadalo, otěhotní si s existencí, jako je Pasi Alaniva. Když vyrůstaly, Helmi byla z nich dvou vždycky první, nebojácná, lačná po všem, z čeho se jí rozbuší srdce.

Dorazil Tatu a nabídl se, že dojede vyzvednout Tarma, který měl přiletět do Torneå z Helsinek. Právě mu začaly vánoční prázdniny. Annii to připomněla Lahja a zeptala se, jestli by to Rinnemu nenavrhla (pro většinu sourozenců už byl Tatu jednou provždy Rinne), když mu beztak bude volat. A všichni věděli, že na Rinneho je spoleh. Jak se jednalo o to, někoho svézt, pokaždé rád vypomohl, nehledě na vzdálenost ani na denní či noční dobu.

Annie zavolala i k sobě domů, chtěla mluvit s Laurim, ale nebral to, takže předpokládala, že její mladší bratr je venku, případně slouží mimořádnou směnu na lodi, nebo zkrátka spí.

Alex se k ní pořád ještě nepřestěhoval, ne že by nechtěl, ale Annie pořád na něco čekala. Nevěděla, co to je, ale mělo to svůj význam.

Spousta věcí by se změnila, pokud by spolu začali bydlet. Lauri by si musel hledat jiný domov a Annie už by nebyla sama, žila by s někým, s otcem svého zatím nenarozeného dítěte, připoutaná a s někým svázaná, navěky a neodvolatelně.

Za nějakou dobu se začali trousit, jeden po druhém. Helmi s tříletým prckem v podpaždí, Helmi se svou typickou vřelostí, kterou kolem sebe pokaždé šířila, a krátce po ní Tarmo.

Tarmo, černá ovce rodiny. Ten kluk měl mozek, pro který byl brzy jejich statek příliš malý.

Nakonec přišli dovnitř i Valo s Onnim, a když byli všichni pohromadě, Lahja ohlásila, že jídlo je hotové a nachystané na sporáku, pokud by měli chuť něco sníst, všichni si stoupli do fronty a Annie, nejstarší a největší, jim rozdělovala jednotlivé porce rajské omáčky s mletým masem a k tomu brambory. Ta omáčka, na té všichni vyrostli, nebylo v ní ani stopy po rajčatech a na jejím povrchu plaval tuk ve formě olejnatých rybníčků. V těch okách si člověk mohl namáčet suchý žitný chleba. Pak se společně usadili v kuchyni a dali se do jídla.

Všechno bylo podivně povědomé, zvuky, chutě i pocity. Všechno jako obvykle, a přece diametrálně odlišné.

Annie se rozhlédla. Tady jsou, ne všichni, ale většina jejích sourozenců. Chyběli jen čtyři (nebo šest, podle toho, jak se to počítalo.)

Krysí král se shromáždil.

Jedli v tichosti, všichni si dělali starost o Arta, ale tváří v tvář smrti nebyli nepřipravení, nikdo z nich.

Nejstarší si pamatovali sourozence, kteří zemřeli, mladší vyrostli na příbězích jejich vzpomínek, a na statku neustále umírají zvířata. Smrt je sice děsivá, ale není cizí, je to přirozený jev. Jako starý příbuzný, ke kterému mají všichni svým způsobem vztah. Po jídle společně umyli nádobí a Onniho čekala nedobrovolná koupel ve dřezu, která se neobešla bez hlasitých protestů, pak dostal pyžamo a usnul na kuchyňské lavici vedle malého Pasiho, jakmile mu hlava spočinula na Helmině klíně.

Zbytek večera mírně plynul a na statek se po bouřlivém ránu snesl mír, dalo by se to nazvat vánočním poklidem, takový ten klid, který může následovat pouze po odvrácené katastrofě. Nikdo přece dnes neumřel (zatím). Několik sourozenců sedělo v obýváku a dívali se na televizi, ostatní se shlukli v kuchyni a rozhodli se, že se pustí do pečení cukroví, Siri měla určitě v plánu péct, kdyby nezůstala v nemocnici. Vánoční hvězdy, máslové sušenky a šafránové jidášky. Zrovna měli plné ruce práce, když se otevřely dveře a do kuchyně vešel Pentti.

Atmosféra v domě se změnila, poklesla teplota, a to nejen proto, že otevřel dveře do mrazu, ale i proto, že téměř ve všech dětech vzbuzoval nebývalou hrůzu, to bylo jeho poznávací znamení.

„Koukám, že je vás plnej barák,“ bylo první, co při pohledu na své potomky, umoučené a růžolící, pronesl. Jejich štěstí ho očividně rozčilovalo.

Annie mu naložila na talíř brambory s omáčkou a on si ho od ní beze slova vzal. Usadil se na své místo, na své obvyklé místo, na trůn, odkud měl přehled o celé kuchyni. Zafuněl.

„Lžíci,“ řekl a Lahja, která stála nejblíž, otevřela příborník a podala mu ji.

V kuchyni zavládlo ticho, z obýváku se ozývaly hlasy z televize. To a Penttiho žvýkání.

Vlastně byl zvláštní, tenhle chlap. Mrňous, měřil sotva metr šedesát pět, oči z podstaty černé a vlasy jakbysmet, ani jeden šedivý vlas, čtrnáct dětí zplodil a neměl jediný šedivý vlas, sice to jde na vrub genetiky, ale taky to o něčem svědčí, to si pište.

Pentti měl v rodě sámskou krev, rodina si to nechtěla přiznat a nesmělo se o tom mluvit, ale nebylo o tom pochyb. Sámskou krev a ještě něco jiného, hlubšího, posvátnou nepříčetnost (a šílenství), která měla původ v náboženské nadřazenosti, jinak to být nemohlo. V těchhle žilách kolovala bezpochyby katolická krev.

„Kefír,“ přikázal do ticha. Annie viděla, jak sebou Helmi na kuchyňské lavici při zvuku jeho hlasu trhla, seděla k němu nejblíž, honem naplnila sklenici a posunula ji k němu.

Udělala to rychlým a přesným pohybem, ale Pentti ji beztak stihl chytit za zápěstí. Jeho reflexy. Pořád hbité, věk na tom nic nezměnil.

„Je tu s tebou rodina?“

Mluvil, aniž se na ni podíval. Místo toho upřeně zíral na Annii.

„Jenom malý Pasi.“

„Ještě že tak. Už takhle mi vyjídáte dům, ale co nadělám, jste přece jenom moje krev. Moje krev. Ale ocaď pocaď.“

Tohle neslyšeli poprvé. Slýchali to pokaždé, když s sebou přivedli rodinu nebo někoho známého, a nebylo třeba se ničeho obávat. Jen další z Penttiho monologů.

Radši tohle než něco jiného.

Jeho mozek byl jako zaminovaná krajina. Někdo nezasvěcený by v ní stěží našel logiku, ale jeho děti, které v tom vyrostly a byly vycepované, přesně věděly, jak bude v které situaci reagovat.

Ačkoli ne v každé, pochopitelně. Právě to bylo tak děsivé. Přesně ve chvíli, kdy si člověk myslel, že něco pochopil, že do toho systému pronikl, se princip změnil. Většinou se na ně nedíval. Zíral do vzduchu, ale nedíval se jim do očí. Málokdy jim věnoval přímý pohled. Ale teď upřeně hleděl na svoji nejstarší dceru. Annii připadalo, že se tváří pobaveně. Skoro byste mu věřili, že neví nic o tom, co se dnes stalo.

„Koukám, že navíc pečete.“

„Za pár dní jsou totiž Vánoce, víš?“

Annie cítila, že musí odpovědět. Byla tu z přítomných nejstarší a obvykle se jí celkem dařilo prosmýknout se kolem černých šlahounů v Penttiho hlavě. Pořád si uchovávala vzpomínku na to, jaké to bývalo dřív. Nebo lépe řečeno vzpomínku na vzpomínku, protože si nepamatovala, kdy se otce a jeho temperamentu ještě nebála. Ale občas ji zaplavila jakási něha, dostavila se uprostřed vzteku a všech dalších pocitů, a s ní chuť natáhnout ruku a pohladit ho po tváři. Jejího tatínka. To dítě, kterým taky kdysi býval. Ale rychle ji přešla, protože momentálně bylo hodně těžké ho milovat, jestli ne nemožné. Házel do sebe jídlo a přitom si odfrkl.

„Děkuju pěkně, to mi nikdo nemusí připomínat. V týhle domácnosti se utrácí ostošest, ale já jsem tu jedinej, koho to zajímá. A teď ještě k tomu děcko na pohotovosti a hospodyně mimo provoz, takže stojí práce. Všechno aby si člověk udělal sám.“

Tohle byla od něj první zmínka o Artovi. A teď už se na Annii nedíval.

„Jo aha, takže o tom víš,“ pronesla.

„Však tu byl dneska bordel na kolečkách, samý pobíhání, dalo to fušku udělat něco kloudnýho.“

V nastalém tichu Pentti dojedl, zdálo se, že mu chutná, protože několikrát hlasitě zamlaskal a poslední zbytky jídla do sebe obrátil s talířem před obličejem. Když byl hotov, nechal talíř na stole, zamířil do obýváku a usadil se do křesla k televizi. Děti si vydechly a do kuchyně se trousili další a další sourozenci, přitahovalo je teplo od sporáku, nebo nedostatek téhož v obyváku.

„No, Annie,“ řekl Tatu, „vítej doma, krucinál fagot.“

Napodobil přitom Penttiho hlas, jak nejlíp dovedl, temný tón se zadržovaným vibratem, přehnaný tornedalský přízvuk. Sourozence spojil smích, jako už tolikrát předtím. Smích coby předpoklad vrozeného zla? Toho, které v sobě neměl jejich nejstarší bratr? Možná právě na něj reagovali, ostře ho od nich oddělovalo. Osvobozující smích se rozléhal kuchyní.

*

Annie si nevzpomínala, že by s ní Siri někdy mluvila o tom, jak se rodí děti. Stejně jako nemluvila o ženském těle. Kdepak, jakživa nezmínila nic, co by mohlo působit nevhodně, to bylo její generaci vlastní, nebo spíš hlavně její povaze. Annie totiž věděla, že matky jejích kamarádek připravily své dcery víc, než byla připravená ona.

Nikdy nezapomene na zimu, kdy dostala první menstruaci. Bylo jí jedenáct a půl a stalo se to v únoru. Zima se nacházela v nejkrušnější fázi, mrazem zkamenělá zem se rozprostírala až na půli cesty do Číny a temnota ještě nepovolila sevření. Zrovna se narodil Valo a trpěl kolikami, takže vyžadoval veškerý matčin čas a Annie musela hodně pomáhat s domácností. Pamatovala si, že byla hrozně unavená, v jednom kuse, od léta povyrostla skoro o pět centimetrů, a to samo o sobě člověka utahá. Vzbudila se nad ránem s nedefinovatelnou bolestí v těle, bolestí rostoucího těla, ale cítila ještě něco dalšího, tlumeného, skoro zvířecího. Když si došla na toaletu, kterou si loni pořídili, uviděla to. Krev na kalhotkách.

Dočista při tom pohledu ztuhla.

Nervózně se rozhlédla, ze strachu, aby ji někdo nepřistihl, uprostřed noci, uprostřed zimy.

Co se to děje? Od porcelánu se svítivě odrážely červené pramínky, na pozadí bílé toaletní mísy byly nesmírně skutečné. Spláchla, přestože Pentti jasně nakázal, že pokud už někdo musí jít čurat na záchod, tak splachovat nesmí, ani nápad, na tohle plýtvat vodou, ale ona to udělala a bylo jí fuk, že tím může někoho vzbudit.

Tohle byla otázka života a smrti.

Vstala. V tu ránu se jí zamotala hlava a zatmělo se jí před očima, v ústech pachuť krve. Proč ji stihl takový trest, to netušila, ale bylo jí naprosto jasné, že je to určitě trest. Nežila v pobožné domácnosti jako třeba Penttiho početní bratři, ale možná právě proto mívala často pocit, že ji Bůh vidí a že drží nad lidmi ochrannou ruku, nebo ji nedrží.

A od ní teď s definitivní platností ruku odtáhl.

V panice popadla ve tmě oblečení, tak potichu, jak jen to šlo, a když se oblékla (nikoho ze sourozenců – Helmi, Lauriho, Voitta –, kteří spali ve stejném pokoji, při tom nevzbudila), nehlučně se vykradla po schodišti dolů a ven do únorového svítání. Obula si boty a nasadila si běžky, s přibalením něčeho k jídlu se nezdržovala, protože stejně už nebude kdy to sníst, a rychlými kroky se vydala k severovýchodu.

Stačila ještě naposledy přelétnout pohledem po domě, dvoře, kravíně, po všem, co znala jako svůj domov, ale smutek necítila.

Cítila vztek.

Tohle má být všechno? Tohle ubohé, zchátralé, chudé a hnusné, tohle je všechno, co v životě uvidí a zažije?

Běžela tak dlouho, až jí stékal po zádech pot, ucítila ho v úžlabí, které se vytvořilo mezi jejím tělem a vlněným svetrem. Tehdy lyže odkopla a svezla se ke stromu. V uších jí duněl tep a cítila pachuť krve jako otevřenou ránu v krku; srdce jí prudce bušilo v hrudníku. Takhle tam seděla tak dlouho, až se venku rozednilo. Až tělo opustil pocit, že exploduje. Až jí začala být zima a dostala hlad.

Byla naživu.

Nevěděla, kolik je hodin, ale nejspíš uplynuly dvě hodiny. Předtím si byla naprosto jistá, že umře. Teď to ovšem vypadalo, že přežije. Život nekončí a jí chvíli trvalo, než se s touhle novinkou vyrovnala. Pořád sice netušila, co se jí stalo, ale strach už neměla. Byla jen hladová a promrzlá. Postavila se na nejisté nohy a pomalu se na běžkách vydala domů. Spodní prádlo měla ztuhlé a studené od sražené krve a s každým krokem cítila, jak to z ní prýští, pokaždé trošku.

Domů dorazila krátce po deváté. Všichni už se nasnídali a odjeli do školy. Předškolní děti byly doma, tehdy to byl Lauri, Tatu a Hirvo, a samozřejmě i Valo.

Pentti byl v kravíně, Siri myla nádobí od snídaně. Když Annie vešla dovnitř, zatvářila se překvapeně, ale nevypadala, že by si dělala nějaké obavy. Jestliže člověk porodí určitý počet dětí, už se o ně možná nestrachuje. Nebo je míra strachu konstantní, ale když se rozdělí na jednotlivé děti, tak se dramaticky sníží.

„Tady jsi.“

Annie vrhla na mámu vzpurný pohled, nebyla si jistá proč, ale pořád ji ovládal vztek, který ji časně ráno zaplavil.

„Jsem nemocná, dneska nepůjdu do školy.“

Matka ani nevzhlédla a pustila se do utírání hlubokých talířů a lžic, načež je ukládala do kredence.

„Jak nemocná?“

„To nevím, ale krvácím.“

„Krvácíš?“

Když Annie neodpověděla, Siri chvíli mlčela a otírala linku, a pak se uculila.

„Aha, to není nemoc, děvečko moje, to znamená, že je z tebe žena.“

Usmála se na Annii a věnovala jí pohled, který mohl mít spoustu různých významů, mohla to být něha a radost z toho, že její první (žijící) dcera s konečnou platností přežila dětství, že Siri splnila svůj úkol coby matka, nebo to mohl být pobavený úsměv, jelikož nechápala, jak mohlo její dceři uniknout, že se mění z dívky v ženu, jako se to děje všem tvorům jejího pohlaví. A možná to bylo něco jiného, třetího, neznámého, ale Annie ve svém jedenáctiletém těle necítila ani stopu mateřské lásky, jen zradu, znovu si připadala odhozená, ponechaná v cizím světě, v novém těle, aniž by jí někdo poskytl pomoc nebo ji varoval.

Pokrčila rameny.

„Jo? Tak já si jdu lehnout.“

„Dneska ti to dovolím, protože je to poprvé, ale tohle se ti bude dít každý měsíc, dokud nezestárneš, takže pak už žádné válení nebude.“

Annie šla k sobě, lehla si do postele, přikryla se peřinou a zavřela oči. Za chvíli za ní Siri přišla nahoru.

„Na,“ řekla a hodila jí něco do nohou postele.

„A pokaždé si je pak přepereš.“

Byly to staré ručníky, seprané a používané tak dlouho, až se v nich nadělaly díry. Schovávaly se na čištění všeho možného, od měděného nádobí až po okna. Byla jich malá kupička.

A to byl jediný rozhovor o menstruaci, který kdy Annie s mámou zažila.

Druhý den se ve škole poptala kamarádek, řada z nich měla starší sestru, a s jejich pomocí si nakonec sehnala dostatek informací, aby se dokonce sama dokázala trochu zasmát při pomyšlení, jak den předtím bezmyšlenkovitě na lyžích vyrazila jako blázen do lesa, do tmy, jelikož si myslela, že umře. Později si vzala na starost mladší sestry a zaškolila je, ať si nemusí prožít totéž co ona. A obraz rodného domu v šerém svítání jí z hlavy nikdy nezmizel, zalehl jí mysl jako mokrý hadr, ale zároveň s ním se jí v hrudi rozžehla naprosto konkrétní touha, přesvědčení, že odtud musí pryč. Odejde, nezůstane tady, nebude jako její máma, cokoli, jen ne tohle.

Po tom incidentu přestala přemýšlet o pojmech, jako je Bůh nebo trest, a pokud už se jí v hlavě zhmotnila představa otcovské ruky v nebi, rychle ji zaplašila, to je pro malé děti, a ne pro ženy.

Prát staré krvavé ručníky nebavilo ani Annii, ani Helmi (která dostala první menstruaci o dva roky později, už v devíti letech). Když nastala jejich měsíční perioda, bylo snazší vzít starý novinový papír a zmuchlat ho do kalhotek. V malém přístěnku u schodiště byla škvíra, hned u Anniina a Helmina společného pokoje, a do ní ty usušené, podomácku vyrobené vložky strkaly, rezavě hnědé staré novinky nacpané ve vzduchové kapse vytvořené mezi schodištěm a stěnou, která se měla zaizolovat, ale jako spousta jiných věcí (v životě) se to nikdy neudělalo.

Tahle škvíra vycpaná starým zakrvaveným novinovým papírem posléze sehrála klíčovou roli při bleskové demontáži domu. Stručně řečeno, vynikající transportní kanál pro kyslík jakožto důležitý prvek při spalování. Ale o tom víc později.

Člověk nikdy neví, co ho čeká. A říká se, že žádného narozeného dítěte člověk nelituje, ale Annie často uvažovala nad tím, co asi ke všem svým dětem cítí Siri. O Penttim ani nepřemýšlela, sice byli všichni jeho děti, ale zároveň nebyli. Necítil za ně pražádnou citem podmíněnou zodpovědnost. Ale co Siri, litovala snad narození některého nebo některých, a v tom případě kterých?

Annie měla sourozence ráda různou měrou, byla si toho vědomá, a stejně tak věděla, že Siri má své oblíbence, děti, kterým projde to, co by ostatním rozhodně neprošlo, skončilo by to vykrákáním za vlasy nebo plácnutím po zadku, záhlavcem nebo vynadáním. Ale onu bezpodmínečnou mateřskou lásku, tu si neuměla představit. A nelitovala, že šla na potrat. Vůbec ji nemrzel. Ani na to nepomyslela, dokud znovu neotěhotněla.

Když jí v těle poprvé začalo klíčit semínko, poměrně záhy to cítila, byla to fyzická proměna, a vůbec ne k lepšímu. Připadala si napadená, jako by se do jejího těla dostalo něco cizího a částečně ji to opanovalo, zaplavily ji všemožné pocity a myšlenky, myšlenky, které jí nebyly povědomé, nebyly její, pořád plakala, bylo jí zle a sužovaly ji iracionální citové bouře, všechny ty typické ženské záležitosti, kterých byla naštěstí jinak ušetřená, buď díky genům, nebo proto, že se tomu celý život aktivně bránila; ale teď ji to převálcovalo.

Viděla a poznávala ve svém chování otce, ovládaly ji pocity a chovala se iracionálně (ne výlučně, samozřejmě v tom byly i rysy vypočítavosti); ale ona nebyla jako její otec a rozhodně se jím nehodlala stát, to nepřicházelo v úvahu. Když se po zákroku probudila, zažívala různé stavy, jak to tak po narkóze bývá, smutek však mezi nimi nebyl. Měla dojem, jako by jí někdo sejmul závoj z očí, zase jí to myslelo, zase dovedla zastavit příval citů, a tohle spolu s vědomím, kdo byl otcem dítěte, ji utvrdilo v tom, že udělala správné rozhodnutí.

Tentokrát to bylo jiné. Tedy tohle těhotenství. Bylo jí líp, necloumaly s ní citové výlevy, a taky se záhy rozhodla, že si dítě nechá, ovšem za podmínek, které si sama stanoví. Jestli se na tom chce Alex podílet, pro mě za mě. Ale zvládne to i bez něho. Nikdy si nehýčkala sen o životě ve dvou a nikdy nebyla do nikoho natolik zamilovaná, že by upřednostnila jeho potřeby před svými, už jen kompromis byl takřka nemyslitelný.

Proto dál kouřila a svědomí ji kvůli tomu skoro ani netrápilo.

Proto jí dělalo takové potíže přimět se k tomu, aby si k sobě Alexe nastěhovala, přestože věděla, že by si to přál, možná to bylo momentálně jeho nejvroucnější přání.

Když se dozvěděl, že je těhotná, okamžitě ji požádal o ruku. Poklekl před ní přímo v kavárně. Annie se hanbou mohla propadnout.

„Ne, ne,“ bránila se, „zbláznil ses, já se v životě nebudu vdávat. Ne. Vstávej.“

Zpočátku se tvářil ublíženě, ale když pochopil, že dítě si Annie chce nechat, zvedl ji do náručí a zatočil se s ní. Lidé je pozorovali a Alex se smál.

„Bude ze mě táta! Táta! Táta!“

Pak se na ni podíval a s křivým úsměvem prohlásil:

„Ještě jsme neskončili, holčičko. Jen počkej. Já mám trpělivost. Svojí láskou zlomím tvůj odpor. Jen počkej.“

A Annie se zasmála a opětovala jeho polibek, i když uvnitř se s ní nic zvláštního nedělo, byla jako obvykle, neutrální.

Když za ní po interrupci přišel Hassan do nemocnice, poté co se dopátral, kde je hospitalizovaná, byl úplně nepříčetný. Umělý potrat je smrtelný hřích. To se prostě nedělá. Copak Annie nechápe, co způsobila sama sobě a dítěti?

Tohle on neskousne. Seděl vedle její postele, v obličeji rudý jako krocan, a brečel; brečel kvůli tomu, co způsobila, brečel za své nenarozené dítě, kvůli tomu, že jejich láska, její láska nebyla dost silná. Annie pociťovala nanejvýš lehký odpor, možná jí bylo trochu trapně z té jeho scény a doufala, že brzy odejde. Každému je přece jasné, že na takových pocitech se vztah ani rodina vybudovat nedá.

Jinak jí s ním bylo dobře. Líbilo se jí, že je upřímný, srozumitelný, líbila se jí jeho olivově snědá kůže a černé chlupy, měl je jako srst téměř po celém těle, líbilo se jí, když ji bral ven do víru velkoměsta, do luxusních restaurací a nelegálních klubů, líbilo se jí, když se s ní miloval, tvrdě a nekompromisně, její potřeby ho nijak zvlášť nezajímaly. Rád ji pevně držel za vlasy, když do ní pronikal, a jí se líbilo být bezmocná a vydaná mu napospas.

Ale budoucnost si s ním nikdy neplánovala. Annie viděla ve své budoucnosti jen jednoho člověka, a tím byla ona sama. A někde v závěsu, věčně připojení, její sourozenci. Vždycky budou tvořit celek, ať se jim to líbí, nebo ne.

Předtím, než se k ní do města přestěhoval Lauri, nevěděli její přátelé nic o jejím původu. Věděli, že pochází ze severního Finska a že vyrostla na statku někde v zapadákově, ale o sourozencích, o Penttim, Siri a všem, co patřilo do jejího života, před čím unikla, netušili, tomu se v hovoru dokázala obratně vyhnout.

Protože naprostá většina lidí se zajímá jen sama o sebe.

Chtějí jen, aby je druzí poslouchali, věnovali jim pozornost. A taky se chtějí bavit. Annie si dávala záležet, aby se obklopovala lidmi s touhle životní filozofií. A při práci v hospodě člověk automaticky natrefí na lidi podobného smýšlení. Takové, kteří se rádi baví a smějí, nehrabou se umanutě v tom, co bylo, žijí přítomností a kterýkoli den v týdnu nepohrdnou dobrým večírkem.

S Hassanem se seznámila jednou pozdě v noci, když se z jednoho takového mejdanu vracela domů. Řídil taxíka, po cestě si začali povídat a hodně se nasmáli. Skončilo to tím, že ho Annie pozvala k sobě na čaj, a když se venku rozednívalo, vyspali se spolu. Začali se pak víceméně nepravidelně scházet, ovšem zásadně u ní doma, a takhle to Annii celkem vyhovovalo.

Žádné záležitosti trvalého charakteru.

Jenže pak se přihlásilo to drobné těhotenství a se vším zamávalo. A Hassan následně seděl na nemocniční posteli, brečel a rozešel se s ní. Annie byla vlastně ráda. Sice se jí po něm občas zastesklo, to když spala s Alexem, který věčně trval na tom, že ji musí nejdřív uspokojit, než se sám udělá, ale to byla čistě fyzická touha, jiné pocity by sama sobě v žádném případě nedovolila, nebo minimálně nepřipustila, nepřiznala ani sobě, ani jemu, nikomu.

Potkala ho i s rodinou. Bylo to těsně předtím, než odjela domů, jen pár dní předtím. Stavila se v obchodním domě nakoupit vánoční dárky, kabát rozepnutý, z hubeného těla se zřetelně vzdouvalo kulaté břicho. Jela nahoru po eskalátoru, on dolů. A s ním tlustá manželka s knírkem a dvě děti, zhruba ve věku Onniho a Arta, šest a čtyři. Žena se zrovna bavila s dětmi, Hassan stál několik schodů za nimi a jejich pohledy se setkaly. Pak jeden druhého minuli, Annie se neotočila, ale byla si jistá, že Hassan ano. Tehdy jedinkrát ho viděla v jeho druhém životě, v tom skutečném. Musela se pak posadit mezi hračky, ale prodavačky v obchodě se usmívaly, přinesly jí sklenici vody a povídaly něco zlehčujícího o rostoucím bříšku, takže se Annie té role chytla a za chvíli už se cítila zase normálně.

ROZTRHANÉ LACLÁČE

Annie (nebo snad Esko?) se pokusí shromáždit rodinu. Představí se bratr Lauri a s ním se dostaví větší drama, drama a zase drama.

Ale pořád se ještě nic nestalo.

Když člověk vyrůstá na statku, je vedle něho neustále přítomná smrt. Samozřejmě nejen ona, život taky. A roční období. Roční období získají na zřetelnosti. Bydlení na statku není pro každého.

Annie odjakživa věděla, že odtud musí pryč. Mezi sourozenci se jich našlo víc, kteří toužili po úniku a byli si toho vědomi, už odmalička. Ve škole se na děti ze statku každý od začátku díval skrz prsty, ostatním připadaly zpustlé, zanedbané. Přestože skoro všichni ve třídě byli z venkova; nebo snad právě proto.

Annie na učení neměla hlavu, ale záhy pochopila, že škola je jednosměrná jízdenka pryč. Takže když vychodila základní školu, dala si přihlášku na učiliště v Torneå, hotelnictví a gastronomie, obor servírka. Chodila tam celý rok a brzy začala vydělávat na brigádě v Městském hotelu.

V den předání vysvědčení přijela i Siri s Penttim (museli do města kvůli jiné záležitosti, jinak by to nepřipadalo v úvahu, ve všední den, hahaha), Pentti vestoje podupával nohou a pošilhával po hodinkách, Annie na malém pódiu, kde táhlo, přebírala diplom a Siri s načesanými vlasy to sledovala se šťastným a současně smutným výrazem.

Poté pozvala Annie rodiče do zmíněného Městského hotelu na oběd (do nóbl části, ne do té pro obyčejné Finy). Snažila se s nimi zapříst hovor, konverzovat, jako to viděla u svých hostů. Nechápavě se na ni dívali. Co je jim po tom, co se děje tady ve velkoměstě?

„Stejně stojí všechno za hovno,“ pronesl Pentti.

Siri na něj zasyčela, nechtěla, aby jeho nadávky prozradily, že jim čouhá sláma z bot (jako kdyby to bylo to jediné, co je v chladném, tichém sále ozvučeném cinkáním porcelánu mohlo prozradit), ale Pentti se umlčet nenechal.

„Celej systém jde proti drobným podnikatelům, a hlavně proti nám sedlákům. Žádnej politik se sem na sever nepodívá, nevidí, co potřebujeme, nikoho to nezajímá.“

Annie začala nedávno číst noviny, a tak věděla, že otec nemá pravdu. Věděla, že vláda v čele se zbožňovaným Kekkonenem prosadila za poslední volební období řadu reforem zemědělství, a taky věděla, že co svět světem stojí, otec bude volit právě svůj idol, milovaného prezidenta a otce vlasti, ale zrovna teď a tady se rozhodl pro jiný úhel pohledu, protože… No, protože takovou měl náturu. Rád se stavěl do opozice. Jako by ho provokovalo, když chtěli mít ostatní pro jednou pohodu. Tak radši nic neřekla. Doufala, že mlčení otce přiměje, aby to téma pustil z hlavy, když mu nikdo neklade odpor.

„Jak dlouho tady člověk musí čekat, než si smí objednat?“ řekl místo toho, a okamžitě u něj stál číšník připravený si vyslechnout jejich objednávku; měl neutrální výraz, jak se to učilo v hotelové škole, to už Annie znala. Zákazník má vždycky pravdu.

Siri byla z návštěvy restaurace nadšená, Annie to na ní poznala, matka byla vyplašená, ale nadšená. Bála se, aby neudělala něco špatně, aby si nepoložila ubrousek na klín příliš brzy nebo špatným směrem, ale v jednu chvíli na dceru mrkla, zatímco neustále obdivovala křišťálové lustry na stropě a poklidné tlumené špitání, které v restauraci vydávají boháči.

Penttiho ty naškrobené bílé ubrusy a tiché mumlání spíš rozčilovaly. Zastrčil si ubrousek pod bradu, s hlasitým srkáním se pustil do polévky vichyssoise a jeho ženě stoupal do tváří ruměnec. Kdyby se Annie tak nestyděla, docela by se tomu zasmála.

„Tvoje bramboračka je lepší, Siri, a rozhodně nepřijde na čtrnáct marek.“

Tohle běželo Annii hlavou, když před Městským hotelem zaparkovala Penttiho pickup. Chtěla jít navštívit Arta, přestože byl pořád v umělém spánku, vzala s sebou pro Siri věci na převlečení, a taky měla v plánu projít se po městě, jak to člověk dělá, když přijede domů.

Ale ze všeho nejdřív zavolala do Stockholmu.

Domů, Laurimu, mladšímu bratrovi. Tou dobou už u Annie bydlel pár měsíců. Neměla nic proti tomu, že u ní bydlí brácha, ale věděla, že Alex se nemůže dočkat. Čeká a čeká, kdy už se k ní bude moct nastěhovat. A věděla, že z Lauriho stávajícího pokoje by byl skvělý dětský pokojíček.

Tolik všemožných rozhodnutí, tolik slov, která musejí zaznít. Annie unavovala už jen ta představa. Takže to obvykle radši nechala plavat.

Stála v telefonní budce před hotelem a klepala se zimou. Ve sluchátku to vyzvánělo. Skrz sklo kabinky viděla vánoční výzdobu visící v oknech foyeru. Věnce ze smrkových větví s červenou stuhou. Nebral to.

Čekala a představovala si, jak bratr dorazil domů někdy k ránu, utahaný, nebo spíš upřímně řečeno pořád opilý, a nechala telefon ještě chvíli vyzvánět. Když to nezvedl, zavolala místo toho Alexovi. Ten se na rozdíl od bratra ozval po několika zazvoněních.

„Princezničko!“

Vždycky do telefonu mluvil zbytečně nahlas. Annie měla sto chutí mu vysvětlit, že to není zapotřebí, že ho slyší i bez hulákání, ale neměla to srdce. Malému štěněti taky neříkáte, ať si přestane honit vlastní ocásek, prostě ho necháte, ať na to přijde samo, časem. A stejný přístup měla Annie k Alexovi. Všechno má svůj čas.

Neřekla mu, co se stalo Artovi, vlastně mu nepověděla nic a rozhovor brzy uvízl na mrtvém bodě.

„Hm…,“ řekl Alex zkusmo.

„No…,“ odtušila Annie. „Jenom jsem chtěla vědět, jak se máš.“

Ukazovákem kreslila na okenní tabulku drobné čtverečky.

„Já se mám dobře, co ty?“

Podle hlasu bylo poznat, že se usmívá. Vždycky se usmíval. V jednom kuse.

„Ale jo…, v pohodě.“

„A co bříško?“

„Roste.“

Ticho.

„Dobře, tak já jdu něco dělat, mi amore, ale zase mi brzo zavolej, krásko má.“

„Spolehni se.“

A ve sluchátku to cvaklo. Znovu zkusila zavolat domů. Zvedni to, Lauri, tak to přece zvedni. Jenže Lauri to nebral.

*

Lauri byl homosexuál, až kam jeho paměť sahala.

Tedy takhle, věděl o tom. Od chvíle, kdy si uvědomil svou sexualitu, mu to bylo jasné. Nejsem jako ostatní kluci. Moji bratři nebo spolužáci ze školy. Nebo jako táta Pentti.

Radši trávil čas se sestrami. Rozčesával jim vlasy, díval se, jak se malují, dělal jim živou figurínu na líčení. Starší sestry pro něj byly idoly, vzory. Odmalička s nimi bydlel v pokoji, a když pak už nesměl, když se rozhodlo, že Annie s Helmi budou mít svůj vlastní pokoj, tak o tom aspoň snil, a pokud mu to dovolily, byl u nich pečený vařený.

Když se Annie odstěhovala, jako by část jeho nitra odumřela. A pokud neodumřela, tak se minimálně zasekla. Jakmile vychodil školu, taky obor hotelnictví a gastronomie, odstěhoval se za ní. Autobusem firmy Tapanis tradá do Stockholmu, na sobě nejupnutější džíny široko daleko a Helmin starý kožený křivák. Bylo mu osmnáct let, měl hladké a jemné líce, vlnité kaštanové kadeře a hladový pohled, celé jeho tělo mělo hlad, žíznilo po lásce, po kráse, po dobrodružství, po životě, který měl právě začít.

Do té doby Annii každý týden volal. (Potají, jinak by Penttiho při pohledu na účet za telefon trefil šlak.) Telefonní šňůru si omotával kolem prstu, až ho měl úplně promodralý, a hltal její vyprávění o vysokých podpatcích a načesaných vlasech, o tanci, o diskotékách, o metru, o švédštině, o jejím bytě, o kamarádech z práce, o tom, jak mu slíbila, to víš, že tady můžeš zatím bydlet, dokud si něco nenajdeš, jen přijeď, ale nejdřív musíš dodělat školu, slib mi to, a to jí slíbil, byl si vědom, že tady není šance na kompromis, je to podmínka, o které se nediskutuje. Zbývaly dva roky, pak jeden a pak měsíce, týdny, dny, minuty.

Po těch rozhovorech mu bývalo pár dní lehčeji u srdce. Dokud mu v hlavě ještě zněl Anniin hlas, snáz čelil Penttiho ponižování, nic si nedělal ze šikany od spolužáků. Jen počkejte, to bylo jediné, na co myslel.

Jen počkejte.

Jednoho dne budu daleko odtud, někde, kde to žije, a vy budete pořád tady. Tady, na tomhle místě, které smrdí po kravských lejnech. Nejzapomenutější flek na zeměkouli.

Na tohle myslel, když sedával na podlaze školní toalety a čekal, až mu oschnou vlasy a taky tričko, aspoň natolik, aby se mohl vrátit na hodinu, nebo aby mohl jet domů a nikdo se ho na nic neptal. Libovali si v tom, když ho koupali, tak tomu říkali. A hrozně rádi ho nutili, aby po nich opakoval různé věci, o pinďourech v puse nebo o záchodové vodě, nebo jaký je slizoun. Postupem času se v tom tak zdokonalil, že když to probíhalo, měl dokonce pocit, že je kdesi daleko, jako by tam zůstalo jen tělo lapené v zamrzlém pekle. A protože o tom nikdy nikomu neřekl, jen se tiše přizpůsobil, tak šikana pokračovala celou základní školu až na střední, přestože už z nich byli téměř dospělí lidé. Ale částečně tím byl vinen i Lauri, jelikož se nikdy nevzepřel. Nebo se to tak dalo vykládat, pokud někdo baží po vysvětlení.

Den po ukončení školy vyrazil. Už několik týdnů měl pod postelí sbalenou tašku. Nevlastnil toho moc a neměl tolik věcí, které by mu ležely na srdci. Lauri nečetl knihy, nestavěl modely, neodléval cínové vojáčky. V tašce bylo těch pár kousků oblečení, za které se nestyděl, a sluneční brýle, ty dostal od Annie loni k Vánocům, a k tomu poloprázdná třídecka koskenkorvy, která zbyla po včerejším maturitním večírku.

S Penttim se ani nerozloučil, ale Siri ho odvezla do Torneå. Auto řídila jen tehdy, když musela. Kvůli jinému dítěti by se na silnici nevydala, ovšem Lauri, to byla výjimka.

Patřil mezi její vyvolené děti. Chtěla si tu chvíli s ním užít, jen oni dva. Celou cestu klábosili, rozhovor příjemně pobublával, co udělal ten a ten soused s tím a tím kusem půdy, co oba soudí o letošní úrodě jahod, běžná témata, všechno jako obvykle, ani slovo o tom, že odjíždí, a navíc tak daleko, ani slovo o tom, že je homosexuál, a proto musí odjet; nešlo to vůbec vyslovit. Lauri nebyl z těch, kteří zůstanou. Věděl, že Siri ho miluje takového, jaký je, přijímá ho, což by jen tak ledajaká máma neudělala, ale ona to dokázala, a on věděl, že ho chápe, doma mu bylo příliš těsno.

A přesto jí musel otírat slzy, když čekali na autobus.

„Neplač, mami. Všechno bude dobrý.“

Přikývla. Pak vytáhla z hnědé kožené portmonky pětistovku.

Lauri věděl, že je to spousta peněz a že kvůli tomu máma musela Penttimu lhát, a tak ji políbil na tvář a beze slova si bankovku vzal, a přestože ani na okamžik nelitoval toho, že se rozhodl odstěhovat, a ani na okamžik se nezabýval minulostí, stejně v autobuse brečel jako malý kluk, schovaný za módními slunečními brýlemi, navlečený v nejtěsnějších džínách široko daleko a v Helmině křiváku.

„Pojeď se mnou, mami,“ chtěl jí říct, ale neřekl. Místo toho jí zpíval, protože nesnesl ticho mezi nimi. Stáli na autobusové zastávce, on ji objímal kolem ramen, ona měla hlavu na jeho hrudi, on jí zpíval do ucha.

Zpíval jí píseň o Kerenském, tuhle písničku máma milovala, jak ruský revolucionář chystal těsto a chtěl použít Finsko jako sůl. Ta píseň mámu vždycky rozveselila, měla jeho zpěv moc ráda.

Ale dnes ne.

„Kaleva kultani,“ řekla tiše a pohladila ho po tváři.

Kaleva bylo jeho druhé křestní jméno, podle tehdejšího prezidenta, otce vlasti, Urha Kalevy Kekkonena, který se postavil na obranu finské vlasti a ochránil ji proti Rusům. A jméno Lauri bylo po dalším hrdinovi, válečném hrdinovi bojujícím za Karélii, zrovna jako Pentti. Kdyby tak při výběru jmen jeho rodiče tušili, kdo je nebo kdo z něho bude. Nebo nebude.

Jak to je, je člověk někým, nebo se někým stává?

Lauri byl odjakživa homosexuál, ale nebyl odjakživa bez zábran. Vždycky měl temnou stránku, ale ne vždycky ji obracel dovnitř, proti sobě. Tahle temnota jednou zraní lidi v jeho blízkosti, ty, na kterých mu záleží nebo je miluje. Miluje? No, možná.

Když přestal plakat, začal se soustředit na venkovní krajinu. Chtěl si zapamatovat všechno, co vidí, Švédsko, svoji novou domovinu. Chtěl za to nové, co viděl z okénka, vyměnit krajinu své duše, své niterné Finsko. Místní jména, smrkové lesy, volva, benzinky Shell. Díval se, jak se krajina mění, a spolu s ní se měnil i on, aspoň po tom toužil, snažil se.

Tohle je teď moje. Už se nikdy nevrátím, říkal si. Zkusil si švédskou výslovnost, potichu, šeptem, pro sebe, a kolem ubíhaly kilometry a kilometry, přibližovaly ho k místu, k bodu, kde konečně začne žít.

Snesl se večer a autobus v šeru zastavil v Sundsvallu na pauzu.

Lauri si koupil kávu, usadil se venku na odpočívadle, kouřil a pozoroval lidi kolem, hltavě nasával to švédské.

Opodál sedělo několik postarších dam, poznal v nich spolucestující z autobusu. Na sobě měly šaty z polyesteru a vlasy zakryté šátkem, popíjely kávu, kterou si vezly s sebou, a ukusovaly karelské pirožky s vajíčkovou pomazánkou. Tyhle ženy ho nezajímaly, obyčejné finské tetky, ty už do jeho světa nepatří.

Za nimi seděla rodina s malými dětmi, usoplená mrňata povykovala a matka se je snažila pacifikovat. Otec sledoval Lauriho, nebo si ho spíš prohlížel.

Laurimu bylo teprve osmnáct a nebyl nijak zvlášť zkušený, ale poznal, když ho někdo chtěl.

Otci rodiny bylo kolem třiceti let. Byl to Švéd, měl kotlety a kostkovanou košili.

Lauri neměl na vybranou, vstal a zamířil na toalety.

Dal si řádně načas, věděl, že ho muž sledoval a bojuje se svými démony. Takhle na tom byli ti, co přežívali s tajemstvím, neustále sváděli vnitřní boj; věčně nemožná rovnice.

Na pánských záchodech bylo prázdno, Lauri nakoukl do všech kabinek, pak si stoupl a čekal. Opřel se o zeď a věděl, že mu to sluší. Rozepnul si horní knoflík kalhot, a když konečně muž přišel, olízl si Lauri rty a zeptal se, švédsky s finským přízvukem, jestli se muži líbí, co vidí.

Ten přikývl, neschopen slova.

Lauri ho zatáhl do poslední kabinky a zamkl dveře. Pomalinku, aniž by přerušil oční kontakt, rozepnul muži džíny. Uvnitř se vzpínal penis běžné velikosti, plně ztopořený. Lauri stáhl muži kalhoty ke kotníkům a dřepl si. Několikrát už ptáka kouřil a cítil, že má na to od přírody talent. Předpokládal, že je to tím, že o takových situacích nesčetněkrát snil, v duchu si je trénoval. Muž s ním byl podle všeho skutečně víc než spokojený, vzdychal a zaplétal Laurimu prsty do kudrn.

„To je ono,“ říkal tiše pořád dokola.

Jako by konejšil nebo chválil nějaké zvíře.

Najednou se otevřely vchodové dveře a někdo vešel do kabinky vedle nich. Muž ztuhl a pak zvýšil tempo. Chytil Lauriho pevněji za vlasy a záhy udával rytmus on. Dost zprudka vystříkl Laurimu do pusy, nehlučně.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Odkaz.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.