ARGO

TRITON

Isaac Asimov

Druhá Nadace

Triton 2021

Tato kniha ani žádná její část rozmnožována ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

Czech edition © Stanislav Juhaňák – Triton, 2021

Czech edition © Argo, 2021

Copyright © 1952, 1980 by the Estate of Isaac Asimov

This translation is published by arrangement with Doubleday, an imprint of the Knopf Doubleday Publishing Group, a division of Random House, Inc.

Translation © Viktor Janiš, 2021

Cover © 1986 by Michael Whelan

ISBN 978-80-7684-061-4 (Juhaňák, Stanislav – Triton)

Marcii, Johnovi a Stanovi.

Prolog

První galaktická říše přetrvala desítky tisíc let. Pod její centralizovanou správu, někdy tyranskou, jindy benevolentní, vždy však spořádanou, spadaly veškeré planety v celé galaxii. Lidé si již nedokázali představit, že by tomu mohlo být jinak.

Všichni až na Hariho Seldona.

Hari Seldon byl poslední velký vědec První říše. To on plně rozpracoval vědu zvanou psychohistorie – kvintesenci sociologie, vědu, která studovala lidské chování redukované na rovnice.

Zatímco chování jednotlivců je nepředvídatelné, reakce davů se podle Seldonových zjištění dají statisticky zpracovat. Čím větší dav, tím větší přesnosti lze dosáhnout. A Seldon nepracoval s ničím menším než s obyvatelstvem celé galaxie, která v jeho časech čítala bezmála trilión duší.

A právě Seldon navzdory selskému rozumu i všeobecnému přesvědčení předpověděl, že ona úžasná Říše, která vypadala tak silná, se ve skutečnosti nenapravitelně rozkládá a upadá. Předpověděl (anebo vyřešil rovnice a interpretoval jejich symboly, což vyjde nastejno), že pokud bude galaxie ponechána sama sobě, nová ústřední vláda se zrodí až po třiceti tisících letech utrpení a anarchie.

Seldon se rozhodl s tímto nepříznivým trendem bojovat a připravit takové podmínky, aby mír a civilizace byly obnoveny již za tisíc let. Uvážlivě založil dvě kolonie vědců, které nazval „Nadacemi“. Záměrně je založil na „opačných koncích galaxie“. Jedna Nadace se těšila plné pozornosti médií, existence té druhé se naopak tutlala.

V románech Nadace a Nadace a Říše se vypráví o prvních třech staletích dějin První Nadace. Ta začínala jako malé společenství encyklopedistů zapadlých v prázdnotě vnější galaktické periferie. Pravidelně čelila krizím, při nichž se dostala do sevření socioekonomických proudů té doby a lidských proměnných. Manévrovací prostor měla přitom omezený pouze na jeden postup, a když se tímto směrem vydala, otevřel se před ní nový horizont rozvoje. To vše naplánoval Hari Seldon, který byl tou dobou již dávno mrtvý.

Díky technologické převaze ovládla První Nadace okolní planety, dávno upadlé do barbarství. Postavila se vojenským diktaturám, které se odtrhly od skomírající Říše, a porazila je. Postavila se i zbytku Říše pod jejím posledním silným císařem a posledním silným generálem a porazila ji.

Potom však musela čelit něčemu, co ani Hari Seldon nemohl předpovědět, drtivé síle jediného člověka – mutanta. Tvor známý pod přezdívkou Mezek se narodil se schopností libovolně ovlivňovat emoce cizích lidí a formovat jejich myšlení. Z jeho nejzatvrzelejších protivníků se stávali jeho oddaní služebníci. Armády s ním nemohly a ani nechtěly bojovat. První Nadace se před jeho mocí musela sklonit a Seldonův plán se z části ocitl v troskách.

Zůstala záhadná Druhá Nadace, cíl veškerého pátrání. Mezek ji musí najít, aby završil ovládnutí galaxie. Ti, kdož zůstali věrní zbytku První Nadace, ji musí najít ze zcela jiného důvodu. Ale kde je? To nikdo nevěděl.

Tohle je tedy příběh o pátrání po Druhé Nadaci!

Část první

Mezek pátrá

1

Dva muži a Mezek

MEZEK ... Po pádu První Nadace dostaly konečnou podobu konstruktivní prvky Mezkova režimu. Právě on se po definitivním rozpadu galaktické Říše zapsal do dějin jako první vládce sjednoceného prostoru skutečně imperiálního měřítka. Předchozí komerční impérium padlé Nadace bylo i přes nehmatatelnou podporu psychohistorických proroctví různorodé a volně propojené. Nedalo se vůbec porovnat s Mezkovou centralizovanou Unií světů, zahrnující jednu desetinu objemu galaxie a jednu patnáctinu jejího obyvatelstva. Obzvláště za éry takzvaného Pátrání...

GALAKTICKÁ ENCYKLOPEDIE[1]

O Mezkovi a jeho říši se toho v Encyklopedii pochopitelně píše mnohem více, ale prakticky nic se již nevztahuje k našemu tématu a pro naše účely je jazyk encyklopedistů většinou příliš suchý. Mezkovo heslo pojednává především o hospodářských podmínkách, které vedly k vzestupu „Prvního občana Unie“ (jak si Mezek nechával oficiálně říkat), a ekonomických dopadech jeho vlády.

Pokud autor příslušného hesla mírně žasne, jak nesmírně rychle dokázal Mezek během pěti let vybudovat rozsáhlé panství, nenechává to na sobě znát. Pokud ho dále překvapuje náhlé ukončení expanzivní politiky ve prospěch pětileté konsolidace území, pak to tají.

Necháme tedy Encyklopedii být, vydáme se k cíli vlastní cestou a budeme se věnovat dějinám Velkého mezivládí – mezi První a Druhou galaktickou říší – od konce oněch pěti let konsolidace.

Pokud jde o politiku, panuje v Unii klid. Její hospodářství vzkvétá. Málokdo by vyměnil mír za Mezkovy pevné vlády za chaos, který mu předcházel. Na planetách, které před pěti lety znaly Nadaci, možná mnozí nostalgicky litovali, ale víc už nic. Vůdci Nadace byli mrtví, pokud byli neupotřebitelní, a konvertovaní, pokud byli užiteční.

A ze všech konvertovaných byl Han Pritcher, dnes generálporučík, ten nejužitečnější.

Za Nadace byl Han Pritcher kapitánem a příslušníkem demokratické opozice. Když Nadace padla Mezkovi k nohám bez boje, Pritcher s ním bojoval. Tedy do té doby, než byl konvertován.

Nešlo o konverzi v běžném slova smyslu, kdy člověk změní názory pod tlakem lepších argumentů. To Han Pritcher věděl moc dobře. Byl obrácen, protože Mezek jakožto mutant byl díky svým mentálním schopnostem s to zcela změnit člověka k obrazu svému. Ale to Pritcherovi naprosto vyhovovalo. Samotná spokojenost s konverzí byla jejím hlavním příznakem, ale Han Pritcher už na to ani nebyl zvědavý.

Když se teď ten ostřílený cestovatel a agent rozvědky vracel ze své páté velké expedice do nezměrných prostor galaxie za hranicemi Unie, těšil se na nadcházející rozhovor s „Prvním občanem“ přímo bezelstně. Jeho přísná tvář vypadala, jako by ji vydlabali z tmavého dřeva bez žilek a jako by při sebemenším pokusu o úsměv měla popraskat. Žádná radost na ní nebyla znát – ale ono ji ani nebylo potřeba dávat navenek najevo. Mezek viděl emoce uvnitř do nejmenšího detailu, tak jako by si obyčejný člověk povšiml zaškubnutí obočí.

Pritcher nechal vznášedlo ve starých vicekrálovských hangárech a vešel na pozemek paláce pěšky, jak se to po všech vyžadovalo. Ušel půldruhého kilometru po prázdné a ztichlé silnici s vyznačenými šipkami. Pritcher věděl, že na mnoha čtverečních kilometrech palácových pozemků není jediný strážný, jediný voják, jediný ozbrojený muž. Mezek nepotřeboval chránit. Mezek byl svým nejlepším, všemocným ochráncem.

Pritcher se zaposlouchal do svých měkkých kroků. Před ním se už rozprostíraly pableskující, neuvěřitelně lehké a neuvěřitelně silné kovové zdi, v troufalých, přehnaných a takřka hektických obloucích, tak typických pro architekturu pozdní Říše. Tyčily se nad prázdnými pozemky i přelidněným městem na horizontu.

Uvnitř paláce dlel sám onen muž, na jehož nelidských schopnostech byla závislá nová aristokracie a celá struktura Unie.

Ohromné hladké dveře se před generálem majestátně otevřely a on vešel dovnitř. Vstoupil na velkou a širokou rampu, která se i s ním začala zvedat. Rychle v tom bezhlučném výtahu vyjel až nahoru. V oslňujícím třpytu palácových věží stanul před malými obyčejnými dveřmi Mezkovy komnaty.

Otevřely se –

Bail Channis byl mladý a Bail Channis byl nekonvertovaný. Jednoduše řečeno, Mezek jeho emocionální ustrojení nikdy neupravil. Zůstávalo přesně takové, jaké dostal dědičně do vínku a jak ho později ovlivnilo jeho prostředí. A i to ho těšilo.

Nebylo mu ještě ani třicet a už byl v hlavním městě nesmírně dobře zapsán. Byl hezký, bystrý – a proto ve společnosti slavil úspěchy. Byl inteligentní a rozvážný – a proto slavil úspěchy u Mezka. A oba druhy úspěchu ho úžasně těšily.

A nyní ho Mezek poprvé povolal k osobní audienci.

Šel po dlouhé třpytivé silnici, která vedla přímo k houbovitým hliníkovým věžím, v nichž kdysi, v dobách starých císařů, bydlel kalganský vicekrál. Později byly sídlem nezávislých knížat kalganských, kteří již vládli sami, a dnes v nich přebýval První občan Unie, jenž vládl své vlastní říši.

Channis si pro sebe broukal. Neměl žádné pochybnosti, oč půjde. Přirozeně o Druhou Nadaci! Ten všudypřítomný strašák, jenž Mezka donutil zastavit politiku neomezené expanze a vyměnit ji za statickou opatrnost. Oficiální termín pro tento nový přístup zněl „konsolidace“.

Teď se začaly šířit řeči – a ty se nedají zastavit. Mezek se chystá obnovit ofenzívu. Mezek zjistil polohu Druhé Nadace a teď ji napadne. Mezek se s Druhou Nadací dohodl a rozdělil si s ní sféry vlivu. Mezek usoudil, že Druhá Nadace neexistuje, a zabere celou galaxii.

Nemá cenu uvádět tu všechny fámy, které člověk zaslechl v předpokojích. Nebylo to ani poprvé, co takové zvěsti kolovaly. Nyní ale vypadaly opodstatněnější a všechny nespoutané a rozpínavé duše, kterým svědčila válka, vojenská dobrodružství a politický chaos a které chřadly v dobách stability a zatuchlého míru, znatelně pookřály.

Bail Channis byl jedním z těchto lidí. On se záhadné Druhé Nadace nebál. On se tedy ani nebál Mezka a vychloubal se tím. Někteří lidé tomu bohatému mladíkovi nepřáli a snad zlomyslně čekali, že tenhle veselý miláček žen, jenž si otevřeně utahoval z Mezkova vzhledu a poustevnického života, špatně skončí. Nikdo se k němu neodvážil připojit a jen pár se jich odvážilo zasmát, ale když se mu nic nestalo, jeho pověst patřičně vzrostla.

Channis narychlo vymýšlel slova na melodii, kterou si broukal. Šlo o nesmyslné veršíky s opakujícím se refrénem: „Druhá Nadace – sakra práce – konec civilizace.“

Byl v paláci.

Ohromné hladké dveře se před Channisem majestátně otevřely a on vešel dovnitř. Vstoupil na velkou a širokou rampu, která se i s ním začala zvedat. Rychle v tom bezhlučném výtahu vyjel až nahoru. V oslňujícím třpytu palácových věží stanul před malými obyčejnými dveřmi Mezkovy komnaty.

Otevřely se –

Muž, který neměl jiné jméno než Mezek a jiný titul než První občan Unie, se podíval zrcadlovým sklem stěny na osvětlené vznosné město na obzoru.

V houstnoucím šeru vycházely hvězdy a do jedné mu podléhaly.

Na okamžik ho to potěšilo a pak se usmál. Jsou podřízeni osobnosti, kterou jen málokdo v životě viděl.

Mezek nebyl žádná pastva pro oči – jeho vzhled ze všeho nejvíc ponoukal k výsměchu. Ne víc než pětapadesát kilogramů bylo roztaženo do jeho sto sedmdesáti centimetrů. Kostnaté končetiny mu z neladného vychrtlého těla přímo trčely a dojem z vyzáblé tváře vždycky přebil jeho masitý frňák, který z ní vyčníval dobrých sedm centimetrů.

Jen jeho oči nějak nezapadaly do všeobecné frašky jménem Mezek. V jejich jemnosti – a na největšího dobyvatele galaxie to byla podivuhodná jemnost – se zračil smutek, který nikdy nebyl úplně potlačen.

Ve městě byla k mání veškerá myslitelná zábava luxusního hlavního města luxusní planety. Mohl přenést své hlavní město na Nadaci, která byla z jeho porobených nepřátel nejsilnější, ale byla daleko, až na samém okraji periferie. Kalgan mu ze strategického hlediska vyhovoval mnohem lépe – jednak se nacházel mnohem více ke středu a pak měl dlouhou tradici vyhlášeného rekreačního světa pro aristokracii.

Přesto však v jeho tradičním veselí, umocněném neslýchanou prosperitou, nenacházel klidu.

Báli se ho, poslouchali ho a možná ho i respektovali – z dosti značné vzdálenosti. Ale kdo se na něj dokázal podívat bez pohrdání? Jedině ti, které konvertoval. A jakou cenu měla pro něj jejich umělá loajalita? Scházela jí šťáva. Býval se mohl ověnčit tituly, zavést staré či zbrusu nové rituály, ale to by nic nezměnilo. Lepší – anebo alespoň ne horší – je být prostě První občan – a skrývat se.

Cosi se v něm náhle vzbouřilo a vzpříčilo. Ani kousek galaxie mu nesmí být odepírán. Na celých pět let se zahrabal tady na Kalganu, mlčel kvůli věčné, mlhavé a všeprostupující hrozbě neviděné, neslyšené a neznámé Druhé Nadace. Bylo mu dvaatřicet. Nebyl starý – ale připadal si starý. Jeho tělo bylo zesláblé a na tom nic nezměnily ani jeho fenomenální duševní schopnosti.

Každá hvězda! Každá hvězda, kterou vidí – a dokonce i každá hvězda, kterou nevidí. Všechno to musí být jeho!

Pomstít se všemu. Lidstvu, jehož není součástí. Galaxii, do níž nezapadá. Studené výstražné světlo nad jeho hlavou zablikalo. Dokázal přesně sledovat, jak se k němu palácem blíží muž, a skoro proti své vůli cítil, jak se přes jeho neurony přelévají měkké vlnky emocionálního obsahu.

Jeho totožnost poznal bez námahy. Byl to Pritcher.

Kapitán Pritcher z někdejší Nadace. Ten kapitán Pritcher, kterého byrokrati upadajícího režimu ignorovali a při povyšování přeskakovali. Onen kapitán Pritcher, kterého připravil o práci na bezvýznamném místě v rozvědce a kterého pozvedl z bahna. Ten kapitán Pritcher, jehož nejdříve jmenoval plukovníkem a posléze generálem a jemuž rozšířil operační pole na celou galaxii.

Generál Pritcher, někdejší zatvrzelý rebel, dnes naprosto loajální. Nikoli snad kvůli výhodám, kterých se mu dostalo, ani loajální z vděčnosti. Nebyl mu ani věrný proto, že šlo o vzájemně výhodný vztah – loajální byl jen a pouze díky konverzi.

Mezek cítil onu pevnou a nezměnitelnou svrchní vrstvu loajality a lásky, která zabarvovala každičký záchvěv a vír Pritcherových citů – vrstvu, kterou mu před pěti lety sám implantoval. Hluboko pod ní se skrývaly stopy po původní zatvrzelé individualitě, netrpělivosti, která nebrala ohledy na pravidla, idealismu – ale i on už je sotva dokázal najít.

Dveře za ním se otevřely a on se obrátil. Průhledná zeď se zcela zatáhla a tma ustoupila před ostrým světlem atomové energie.

Han Pritcher se usadil na židli, kterou mu Mezek ukázal. Při soukromých audiencích u Mezka se nikdo neklaněl, neklečel ani nepoužíval tituly. Mezek byl pouze „První občan“. Říkalo se mu „pane“. V jeho přítomnosti se sedělo, a pokud jste se k němu náhodou otočili zády, nic se nedělo.

Podle Hana Pritchera to vše svědčilo o tom, jak pevně a sebejistě třímá Mezek otěže moci. A Pritcherovi to naprosto vyhovovalo.

„Včera se mi do rukou dostalo vaše shrnující hlášení. Nebudu popírat, že mi přijde poněkud deprimující, Pritchere.“

Generál zvedl obočí. „Ano, asi tak působí – ale nevím, k jakým jiným závěrům bych mohl dospět. Žádná Druhá Nadace prostě neexistuje, pane.“

Mezek to chvíli zvažoval a potom pomalu zavrtěl hlavou, jak už to udělal mnohokrát předtím: „Jsou tu důkazy Eblinga Mise. Ty prostě nemůžete obejít.“

To nebylo nic nového a Pritcher se proti tomu vůbec neohradil. „Mis byl možná největší psychohistorik Nadace, ale v porovnání s Harim Seldonem byl jen dítě. Když zkoumal Seldonovy práce, uměle jste mu stimuloval myšlení. Možná jste ho zatlačil příliš daleko. Mohl se mýlit. Pane, on se musel mýlit.“

Mezek vzdychl a vytrčil svou truchlivou tvář na tenkém stonku krku.

„Kéž by tenkrát žil jen o minutu déle. Už už mi chtěl říct, kde se ta Druhá Nadace nalézá. Říkám vám, on to věděl. Nemusel jsem se stáhnout. Nemusel jsem čekat a čekat. Tolik promarněného času. Uplynulo už pět let – a nic z toho.“

Pritcher nemohl být vůči slabé touze svého vládce přehnaně kritický; jeho upravený mozek mu to neumožňoval. Namísto toho byl znepokojený;tak nějak nesvůj. „Ale jak jinak by se to dalo vysvětlit, pane?“ namítl. „Vypravil jsem se na celkem pět cest. Trasy jste naplánoval vy osobně. A já neopominul jediný asteroid. Před třemi sty lety Hari Seldon ze staré Říše údajně založil dvě Nadace, které se měly stát zárodkem nové Říše a nahradit tak tu skomírající. Sto let po Seldonovi se už sláva První Nadace – té, již známe tak důvěrně – roznesla po celé galaxii. A dnes už uplynulo tři sta let – a kde má ta záhadná Druhá Nadace být? Neslyšeli o ní ani v tom nejzapadlejším koutu galaxie.“

„Ebling Mis tvrdil, že zachovávala přísné utajení. Jedině utajení může proměnit její slabost v přednost.“

„Tak hlubokého utajení lze docílit jen v případě, když vůbec neexistuje.“ Mezek na něj upřel své velké oči: pohled to byl pronikavý a zároveň ostražitý. „Ne. Ona opravdu existuje.“ Ukázal na Pritchera kostnatým prstem. „Dojde k mírné změně v taktice.“

Pritcher se zamračil. „Hodláte odletět osobně? To bych vám příliš neradil.“

„Ne, samozřejmě že ne. Odletět budete muset znovu vy – tentokrát už naposledy. Ale krom vás pověřím velením ještě jednoho člověka.“

Rozhostilo se ticho a pak se Pritcher pevným hlasem zeptal: „Koho, pane?“

„Bude to jeden mladík z Kalganu. Bail Channis.“

„V životě jsem o něm neslyšel, pane.“

„Ne, to bych ani nepředpokládal. Ale je bystrý, ambiciózní – a není konvertovaný.“

Pritcherova dlouhá brada se jen na okamžik zachvěla. „Nechápu, co je v tom za výhodu.“

„Jedna by se našla, Pritchere. Prokázal jste mi cenné služby. Ale patříte ke konvertovaným. Vaší motivací je jednoduše vynucená bezpodmínečná věrnost mojí osobě. Když jste přišel o svou původní motivaci, přišel jste také o něco, o subtilnější pohnutku, kterou dost dobře nedokážu nahradit.“

„Já to tak necítím,“ ohradil se Pritcher příkře. „Dobře si vzpomínám, jaký jsem byl v dobách, když jsem ještě byl váš nepřítel. Necítím se v žádném ohledu méněcenný.“

„Přirozeně,“ přitakal Mezek a koutky úst se mu stočily do úsměvu. „Váš úsudek v této věci je sotva objektivní. Ale tenhle Channis je ctižádostivý – a sám za sebe. Je zcela důvěryhodný – přestože je loajální jen sám k sobě. Ví, že letí na mých křídlech, a udělá cokoli, aby zvětšil mou moc, a tak letěl co nejdéle, daleko a na nějaké krásné místo. Pokud poletí s vámi, dodá svému pátrání ještě jeden rozměr – touhu polepšit si.“

„Pokud se domníváte, že mě to zdokonalí,“ naléhal Pritcher, „proč nemůžete tu mou konverzi zrušit? Teď už mi přece nemůžete nedůvěřovat.“

„To nikdy, Pritchere. Dokud jste mi na dosah ruky, nebo lépe řečeno na dosah blasteru, nikdy z vás konverzi nesejmu. Kdybych to teď udělal, nepřežil bych ani minutu.“

Generálovi se rozšířilo chřípí. „Tak to mě ranilo.“

„Nechci vás ranit, ale vy už si prostě nedokážete představit, jak byste se cítil, kdybyste mohl dát průchod své přirozené motivaci. Lidská mysl nesnáší, když ji někdo ovládá. Právě z tohoto důvodu nemůže běžný hypnotizér zhypnotizovat člověka proti jeho vůli. Já to dokážu, protože nejsem hypnotizér, a věřte mi, nechtěl bych čelit vaší nenávisti, kterou nemůžete dát najevo a o níž ani nevíte, že ve vás dřímá.“

Pritcher sklonil hlavu. Marnost ho celého vysvlékla donaha. Ztěžka ze sebe vypravil: „Ale jak tomu člověku můžete důvěřovat? Chci říct, naprosto důvěřovat – tak jako můžete důvěřovat mně po konverzi.“

„No, to nejspíš úplně nemůžu. Proto musíte letět s ním. Víte, Pritchere,“ Mezek se pohroužil do měkkého křesla, v jehož opěradle vypadal jako oživlé toporné párátko, „kdyby náhodou na Druhou Nadaci narazil – kdyby ho náhodou napadlo, že by mu z dohody s ní kynul větší prospěch... Chápete?“

Pritcherovy oči se náramně spokojeně zaleskly. „To je lepší, pane.“

„Přesně tak. Ale pamatujte, že musí mít volnou ruku.“

„Jistě.“

„A... ehm... Pritchere. Ten mladík je pohledný, příjemný a nadmíru okouzlující. Nenechte se ošálit. Je nebezpečný a nemá skrupule. Pořádně si rozmyslete, než mu v něčem začnete bránit.

To je všechno.“

Mezek byl opět sám. Nechal světla zhasnout a stěna před ním zase zprůsvitněla. Obloha teď byla purpurová a město bylo světelnou šmouhou na horizontu.

K čemu to všechno bylo? A kdyby se opravdu stal pánem celého vesmíru, tak co pak? Přestali by potom muži jako Pritcher být přímí a vysocí, sebejistí a silní? Zošklivěl by pak Bail Channis? Byl by on sám jiný než teď?

Proklel své pochyby. Po čem vlastně touží?

Studené výstražné světlo nad jeho hlavou zablikalo. Dokázal přesně sledovat, jak se k němu palácem blíží muž, a skoro proti své vůli cítil, jak se přes jeho neurony přelévají měkké vlnky emocionálního obsahu.

Jeho totožnost poznal bez námahy. Byl to Channis. Tady neviděl Mezek žádnou uniformitu, ale primitivní rozmanitost silné mysli, nedotčené a nezformované ničím jiným než mnohotvárnou dezorganizovaností vesmíru, která se mu znázorňovala jako přívaly a vlny. Na povrchu byl opatrný, hladina uhlazená, tu a tam ve skrytých vírech bylo znát cynické sprosťáctví. A pod tím vším byl silný proud sobectví a sebelásky, tu a tam výron krutého humoru a tamhle jako podloží stojatý rybník ctižádosti.

Mezek cítil, že by se mohl natáhnout a ten proud přehradit, vylít rybník z pánve a nasměrovat vodu z něj jiným směrem, vysušit jeden proud a vyvrtat jiný pramen. Ale co z toho? I kdyby se Channisova hlava skláněla v tom nejhlubším obdivu, co by to změnilo na jeho vlastní grotesknosti, kvůli níž se vyhýbal dnu a miloval noc, kvůli níž se stal poustevníkem v impériu, které je bezvýhradně jeho?

Dveře za ním se otevřely a on se obrátil. Průhledná stěna se opět zcela zatáhla a tma ustoupila před ostrým světlem atomové energie.

„Tahle čest není úplně neočekávaná, pane,“ řekl Bail Channis a zlehka se posadil.

Mezek si všemi čtyřmi prsty promnul mohutný nos. „Pročpak, mladíku?“ opáčil trochu podrážděně.

„Asi je to instinkt. Pokud se mi ovšem nebude chtít přiznat, že se ke mně donesly zvěsti.“

„Zvěsti? A o jaké z těch několika desítek druhů teď mluvíte?“

„O té zvěsti, podle níž se plánuje obnovení galaktické ofenzívy. Doufám, že to není jen fáma a že v té ofenzívě budu moci sehrát náležitou roli.“

„Vy si tedy myslíte, že Druhá Nadace skutečně existuje?“

„Proč ne? Život by byl hned mnohem zajímavější.“

„A vás to rovněž zajímá?“

„Rozhodně. Právě proto, že je to taková záhada! Dá se snad najít lepší námět pro spekulace? Tematické přílohy novin jsou toho poslední dobou plné, což nejspíš není jen tak. Kosmos si od jednoho ze svých kmenových autorů objednal článek o světě bytostí čistě duchovní povahy – tedy o občanech Druhé Nadace, chápete. Ti podle něj vládnou mentálními silami srovnatelnými s jakýmikoli fyzikálními silami. Dokážou odstřelit kosmické lodě ze vzdálenosti několika světelných let, vymknout planety z jejich oběžných drah –“

„Zajímavé. Ano. Ale co vy, máte na to vlastní názor? Věříte teorii o téhle duchovní síle?“

„Při galaxii, ne! Myslíte, že takové bytosti by zůstaly na domovské planetě? Ne, pane. Podle mě zůstává Druhá Nadace skrytá, protože je slabší, než si myslíme.“

„V tom případě se mohu vyjádřit velmi jednoduše. Jak by se vám líbilo vést expedici, jejímž cílem by bylo Druhou Nadaci nalézt?“

V tom okamžiku se zdálo, že Channise zaskočil proud událostí, které se řítily větší rychlostí, než předpokládal. Jazyk mu zdřevěněl, ticho se protáhlo.

„Nuže?“ pobídl ho Mezek suše.

Channisovi se na čele ukázaly vrásky. „Jistě. Ale kam se mám vydat? Máte k dispozici nějaké informace?“

„Poletí s vámi generál Pritcher –“

„Takže já tu expedici nemám vést?“

„To posuďte sám, až domluvím. Poslouchejte, vy jste se nenarodil na Nadaci. Jste rodilý Kalgaňan, že? Ano. Tak tedy, o Seldonově plánu budete mít možná jen matné povědomí. Když se první galaktická Říše rozpadala, Hari Seldon a skupina psychohistoriků analyzujících budoucí vývoj matematickými nástroji, které v dnešní úpadkové době již nejsou k dispozici, založili dvě Nadace na protilehlých koncích galaxie, aby se prostřednictvím pomalu se rozvíjejících ekonomických a sociologických sil staly ohnisky Druhé říše. Seldon tento cíl rozplánoval na tisíc let – a bez Nadací by to trvalo třicet tisíc let. Ovšem se mnou počítat nemohl. Jsem mutant, pro psychohistoriky zcela nepředvídatelný, protože ti dokážou pracovat pouze s průměrnými reakcemi davů. Rozumíte?“

„Dokonale, pane. Ale co s tím mám společného já?“

„To zakrátko pochopíte. Hodlám sjednotit celou galaxii hned – a dosáhnout Seldonova cíle za tři sta let. Jedna Nadace – svět přírodovědců – pod mou vládou nadále rozkvétá. Atomové zbraně, které vyvinuli v prosperující a stabilní Unii, si dokážou poradit s čímkoli v galaxii – možná jen s Druhou Nadací ne. Takže se o ní musím více dozvědět. Generál Pritcher jednoznačně zastává názor, že neexistuje. Já vím, že tomu je jinak.“

„A jak to víte, pane?“ zeptal se Channis opatrně.

A z Mezkových slov najednou čišelo rozhořčení. „Protože mozky pod mou kontrolou začal někdo ovlivňovat! Jemně! Subtilně! Ale ne tak subtilně, abych si toho nevšiml. A počet takto ovlivňovaných roste a v rozhodujících okamžicích zasahuje cenné lidi. Divíte se nyní, že jsem se z jisté opatrnosti držel posledních několik let zpátky? A teď se dostáváme k tomu, pro čjste pro mě důležitý. Generál Pritcher je nejlepší člověk, který mi zůstal, a již není v bezpečí. To on samozřejmě neví. Ale vy jste neprošel konverzí, a tudíž vás nelze okamžitě odhalit jako Mezkova člověka. Mohl byste vodit Druhou Nadaci za nos déle než jeden z mých lidí – snad dostate čně dlouho. Chápete?“

„Hm-m-m. Ano. Když dovolíte, pane, musím se na něco zeptat. Jakým způsobem jsou tito vaši muži narušeni a jak bych tu změnu u generála Pritchera poznal, kdyby k ní došlo? Zruší se tím konverze? Jsou potom neloajální?“

„Ne. Už jsem vám řekl, že ta změna je subtilní. O to víc je to znepokojivé, protože se obtížněji odhaluje a někdy musím vyčkávat, než zareaguji – nemůžu si totiž být jistý, jestli je můj klíčový člověk jen normálně nevypočitatelný, nebo si s ním už někdo pohrál. Jejich loajalita zůstala nedotčena, ale někdejší iniciativa a důmyslnost je tatam. Zůstane mi na první pohled naprosto normální člověk, jen zcela nepoužitelný. Za poslední rok to postihlo šest lidí. Šest mých nejlepších.“ Zkřivil se mu koutek úst. „Teď velí na výcvikových základnách a já bych jim od srdce přál, aby se už nikdy nedostali do krizové situace, ve které by nedejbože měli o něčem rozhodovat.“

„Představme si, pane... představme si, že za tím nestojí Druhá Nadace. Co když to byl někdo jako vy – další mutant?“

„To plánování je příliš pečlivé, příliš dlouhodobé. Jediný člověk by víc spěchal. Ne, je to planeta a vy budete moje zbraň proti ní.“

„Jsem nesmírně rád, že dostanu takovou příležitost,“ prohlásil Channis s rozzářenýma očima.

Ale Mezek zachytil to náhlé emocionální vzedmutí a řekl: „Ano, už vás zjevně napadlo, že mi prokážete výjimečnou službu hodnou výjimečné odměny – možná i nástupnictví po mně. Máte pravdu. Ale krom toho existují i výjimečné tresty, víte? Moje emocionální gymnastika se neomezuje jen na to, že si lidi k sobě dokážu připoutat.“

A s ponurým neznatelným úsměvem sledoval, jak Channis v hrůze vyskočil ze židle.

Na chvíli, na jeden letmý okamžik, Channis pocítil, jak mu srdce sevřel strašlivý žal. Bolest to byla přímo fyzická, málem z ní omdlel – a pak stejně náhle pominula. Zůstala jen silná vlna vzteku.

„Vztek vám nepomůže,“ podotkl Mezek, „...ano, teď ho maskujete, co? Ale já ho vidím. Takže jen nezapomeňte – tohle může být ještě mnohem intenzivnější a trvat mnohem déle. Už jsem pár lidí vybičovanými emocemi zabil a opravdu neexistuje krutější smrt.“

Odmlčel se a pak řekl: „To je všechno!“

Mezek byl opět sám. Nechal světla zhasnout a stěna před ním zase zprůsvitněla. Obloha byla černá a galaktická očka se na pozadí sametových hlubin vesmíru třpytila jako korálky na podložce.

Závoje mlhovin nebyly nic jiného než masy hvězd tak početných, že se slévaly jedna do druhé a zbýval po nich všehovšudy jen oblak světla.

A všechny budou jeho –

Teď už zbývalo zařídit jen poslední věc a může jít spát.

1 Všechny citace z Galaktické encyklopedie, jež zde se svolením nakladatele přetiskujeme, pocházejí ze sto šestnáctého vydání z roku 1020 EN, které vyšlo péčí Nakladatelství Galaktické encyklopedie na Terminu.

První mezihra

Výkonný výbor Druhé Nadace zasedal. Pro nás to jsou pouhé hlasy. V tomto okamžiku není pro nás důležité ani prostředí, v němž se schůze odehrávala, ani totožnost přítomných.

Popravdě řečeno přesná rekonstrukce jednání nepřipadá v úvahu – pokud nechceme obětovat i to minimum srozumitelnosti, jež máme právo očekávat.

Máme tu co do činění s psychohistoriky – a ne jen tak ledasjakými.

Řekněme spíše, že jde o psychologicky orientované vědce. Tedy lidi, jejichž vědecká filosofie je orientovaná úplně jiným směrem než u ostatních známých odvětví. „Psychologie“ vědců vychovaných v prostředí axiomů vyvozených z pozorovacích zvyklostí přírodních věd má k PSYCHOLOGII jen velmi volný vztah.

Víc již asi vysvětlit nelze, neboť je to jako vysvětlovat barvy slepému – přičemž já jsem stejně slepý jako obecenstvo.

Jde o to, že zde shromážděné mozky rozuměly, jak navzájem fungují, ne jen díky obecné teorii, ale díky dlouhodobé aplikaci těchto teorií na konkrétní jedince. Řeči, jak ji známe, nebylo potřeba. Už jen zlomek věty byl považován za rozvláčnou mnohomluvnost. Gesto, odfrknutí, stočení vrásky na obličeji – dokonce i dobře načasované odmlčení, to všechno bylo informačně stejně výživné.

Dovolil jsem si tedy volně přeložit malou část konference do krajně konkrétních kombinací slov, které pro porozumění potřebují lidé již od dětství orientovaní na filosofii přírodních věd – přestože při tom mohou padnout pod stůl jemnější nuance.

Shromáždění dominoval jeden hlas a ten patřil člověku známému jednoduše jako První mluvčí.

„Dnes je již jasné,“ řekl, „co zastavilo Mezka při prvním šíleném náporu. Nemohu tvrdit, že... zvládnutí situace by nás stavělo do nějak lichotivého světla. S pomocí člověka, který na První Nadaci platil za ‚psychologa‘ a kterému uměle zvýšil inteligenci, se nás Mezkovi bezmála podařilo najít. Tento psycholog byl zabit na poslední chvíli: stačilo pár vteřin a byl by se Mezkovi se svým objevem svěřil. Události vedoucí k tomuto zabití se daly metodami pod Třetí fází vypočíst jen s notnou dávkou štěstí. Předpokládám, že slovo si teď vezmete vy.“

Z modulace jeho hlasu vyplývalo, že tím mínil Pátého mluvčího. „Je jisté,“ začal ponuře, „že jsme situaci nezvládli dobře. Jsme přirozeně vysoce zranitelní vůči masovému útoku, obzvláště útoku vedenému takovým mentálním fenoménem jako Mezek. Krátce poté, co dobytím První Nadace dosáhl galaktického věhlasu, tedy přesněji řečeno již po půl roce, stanul na Trantoru. Během dalšího půl roku by se ocitl tady a v takovém případě by naše šance na vítězství byla mizivá – 3,7 procenta, plus minus 0,05 procenta. Rozboru sil, které ho zastavily, jsme věnovali mnoho času. Dnes samozřejmě víme, co bylo Mezkovou primární motivací. Interní důsledky jeho znetvoření a mentální jedinečnosti jsou nám všem jasné. Ovšem pouze po proniknutí do Třetí fáze jsme dokázali – ex post facto – určit, že by se v přítomnosti člověka, který by k němu choval upřímný cit, mohl zachovat nezvykle.

A vzhledem k tomu, že by takový nezvyklý čin závisel na přítomnosti jiného člověka v příhodný čas, hrála v celé záležitosti velkou roli náhoda. Naši agenti potvrzují, že Mezkova psychohistorika zabila dívka – dívka, jíž Mezek ze sentimentálních důvodů důvěřoval, a kterou si tudíž mentálně nepodrobil, čistě proto, že ho měla ráda.

Ty, kteří se chtějí dovědět podrobnosti, bych odkázal na matematické pojednání dostupné v Ústřední knihovně. Na tomto místě postačí konstatování, že nás tato událost varovala a že od té doby Mezkovi odoláváme díky neortodoxním metodám, jimiž dennodenně riskujeme celý Seldonův historický plán. To je vše.“

První mluvčí ještě chvilku zachoval ticho, aby všichni mohli plně docenit veškeré důsledky, jež z této řeči vyplývaly. „Situace je tedy vysoce nestabilní,“ konstatoval. „Seldonův plán je napjatý k prasknutí – musím zdůraznit, že jsme se vinou děsivé neprozíravosti dopustili těžkých chyb – a čelíme nezvratnému zhroucení Plánu. Čas nám utíká. Myslím, že nám zbývá jediné řešení – a i to je riskantní.

Musíme Mezkovi umožnit, aby nás našel – svým způsobem.“

Další odmlka, v níž si počkal na reakce, a potom dodal: „Opakuji – svým způsobem!“

2

Dva muži bez Mezka

Loď byla takřka připravená. Nechybělo jí nic kromě cíle cesty. Mezek navrhl návrat na Trantor – na planetu s troskami jedinečné galaktické metropole největší Říše, kterou kdy lidstvo poznalo – na mrtvý svět, který býval hlavním městem všech hvězd.

Pritcher nesouhlasil. Byla to stará stopa, a hodně vychladlá.

Baila Channise našel v navigační místnosti. Tomu mladíkovi byly v krásném úsměvu vidět hezké rovné zuby a kudrnaté vlasy měl pečlivě rozcuchané právě tak, aby mu jedna neposlušná lokna přepadala přes čelo. Upjatý důstojník cítil, jak se vůči svému kolegovi tak nějak zatvrzuje.

Nadšení na Channisově tváři bylo zjevné už na první pohled. „Pritchere, to už prostě nemůže být náhoda.“

„Nevím, o čem je řeč,“ opáčil generál stroze.

„Aha... No, tak si přitáhněte židli, kolego, a pustíme se do toho. Prošel jsem si vaše poznámky. Připadají mi skvělé.“

„Jak... milé.“

„Ale zajímalo by mě, jestli jste došel ke stejným závěrům jako já. Pokusil jste se někdy analyzovat ten problém deduktivně? Je moc hezké, že jste pročesával hvězdy namátkou, řeknu vám, že jste se za těch pět expedic musel pořádně nacestovat. To je jasné. Ale spočítal jste si, za jak dlouho byste tímhle tempem prošel všechny známé světy?“

„Ano. Několikrát.“ Pritcher necítil potřebu vyjít tomu mladíkovi vstříc, ale zase chtěl vědět, co se mu vylíhlo v tom nekontrolovaném, a tudíž nepředvídatelném mozku.

„Tak tedy přistupme k tomu analyticky a zkusme určit, co to hledáme.“

„Druhou Nadaci,“ odpověděl mu Pritcher chmurně.

„Nadaci psychohistoriků,“ opravil ho Channis, „kteří jsou v přírodních vědách stejně slabí, jako je První Nadace slabá ve psychohistorii. Nu, vy na rozdíl ode mě z První Nadace pocházíte. Vám je nejspíš zjevné, co z toho plyne. Musíme najít svět, jehož vládnoucí třída se opírá o mentální schopnosti a který je zároveň vědecky velmi zaostalý.“

„Je to nezbytně tak?“ opáčil Pritcher tiše. „Naše vlastní ‚Unie světů‘ není vědecky zaostalá, i když náš vládce vděčí za svou moc mentálním silám.“

„To proto, že se může opřít o technologie První Nadace,“ ozvala se mírně netrpělivá odpověď, „a to je jediný takový zdroj vědění v celé galaxii. Druhá Nadace musí žít mezi suchými drobky rozpadlé galaktické Říše a žádný takový zlatý informační důl nemá.“

„Takže stavíte jako postulát mentální sílu postačující k ovládnutí skupiny planet a k tomu ještě fyzickou bezmoc?“

„Relativní fyzickou bezmoc. Jistě se dokážou ubránit proti svým zaostalým sousedům. Ovšem proti obrozeným Mezkovým armádám, podporovaným vyspělým atomovým hospodářstvím, obstát nemohou. Proč by jinak byla její poloha tak dobře utajená, od počátků s Harim Seldonem až podnes? Vaše vlastní První Nadace se svou polohou nijak netajila, a to ani před třemi sty lety v okamžiku, když šlo o jediné nebráněné město na osamělé planetě.“

Pritcherova snědá tvář se zkroutila v sardonickém úsměvu. „Vidím, že už jste s tou svou hlubokou analýzou hotový. Nechtěl byste teď seznam všech království, republik, nejrůznějších planetárních států a diktatur v té politické divočině, které odpovídají vašemu popisu a nadto ještě několika dalším faktorům?“

„Takže to všechno se už zvažovalo?“ Channis neztrácel nic ze své neomalenosti.

„Tady ho přirozeně nenajdete, ale vypracovali jsme kompletního průvodce politickými útvary protilehlé periferie. Vážně jste si myslel, že Mezek bude pracovat metodou pokus-omyl?“

„No a,“ ozval se mladík energicky, „co Nakonská oligarchie?“

Pritcher si zamyšleně žmoulal ucho. „Nakon? Á, už si asi vzpomínám. Oni ale nejsou na periferii, ne? Pokud se dobře pamatuji, jsou až někde na třetině cesty ke středu galaxie.“

„Ano. No a?“

„Podle záznamů, které máme k dispozici, se Druhá Nadace nachází na opačném konci galaxie. Kosmos ví, že víc vodítek ani nemáme. Proč se Nakonem vůbec zatěžovat? Jeho úhlová odchylka od radiánu První Nadace stejně činí jen nějakých sto deset až sto dvacet stupňů. Ke sto osmdesáti se neblíží ani zdaleka.“

„V análech se ale rovněž píše, že Druhá Nadace byla založena na Hvězdném konci.“

„Oblast toho jména ale v galaxii ještě nikdo nenašel.“

„Protože šlo o místní jméno, které bylo později kvůli většímu utajení potlačeno. Anebo si ho možná pro tento účel vymyslel Seldon a jeho skupina. A přece je mezi Hvězdným koncem a Nakonem jistý vztah, nemyslíte?“

„Pár společných hlásek? To nestačí.“

„Byl jste tam někdy?“

„Ne.“

„A přece se o něm vaše záznamy zmiňují.“

„Kde? Á, už vím, ale tam jsme jen doplňovali potraviny a vodu. Na tom světě rozhodně není nic pozoruhodného.“

„Přistáli jste na centrální planetě? V ústředí vlády?“

„Nemám ponětí.“

Channis o tom chvíli přemýšlel, zatímco na něj jeho partner studeně shlížel. Pak řekl: „Nemohl byste se se mnou podívat na Čočku?“

„Ale jistě.“

Čočka byla posledním výkřikem techniky ve výletních jachtách. V podstatě šlo o výkonný počítač, který dokázal zobrazit noční oblohu z jakéhokoli bodu v galaxii.

Channis upravil koordináty a světla ve stěnách pilotní kabiny pohasla. V rudé záři u ovládacího panelu desky vypadala Channisova tvář brunátná. Pritcher seděl v pilotním křesle, dlouhé nohy měl překřížené, tvář mu tonula v přítmí.

Propočítávání právě skončilo a na obrazovce se začaly rozjasňovat tečky světla. A potom ještě víc zhoustly a zaplály, neboť se na obrazovce objevily husté skupiny hvězd ve středu galaxie s hojně obydlenými planetami.

„Tohle,“ líčil Channis, „je zimní noční obloha při pohledu z Trantoru. Pokud vím, toto hledisko jste při pátrání zcela opomenul. Pokud se chceme zorientovat inteligentně, Trantor si jako výchozí bod prostě stanovit musíme. Trantor byl hlavním městem Říše a to platilo nejen o politice, ale ještě víc o kultuře a vědě. V devíti z deseti případů proto budou vlastní jména vycházet z trantorského pohledu. V této souvislosti si jistě vzpomenete, že ačkoli Seldon pocházel z Heliconu, tedy takřka z periferie, jeho skupina působila na samotném Trantoru.“

„A co se mi to snažíte ukázat?“ zchladil Pritcher svým ledově klidným hlasem narůstající nadšení svého společníka.

„Mapa to vysvětlí sama. Vidíte tu temnou mlhovinu?“ Stín jeho ruky padl na obrazovku znázorňující blyštivé hvězdy galaxie. Prst skončil u malé černé šmouhy, která vypadala jako díra v kropenaté světelné tkanině. „Podle hvězdopisných map se to jmenuje Pellotova mlhovina. Sledujte, já ten obrázek zvětším.“

Pritcher neviděl rozšíření obrazu Čočky poprvé, ale stejně zalapal po dechu. Bylo to jako stát na kapitánském můstku lodi řítící se příšerně přecpanou galaxií bez hyperprostorových skoků. Hvězdy se k nim rozbíhaly ze společného středu, nakrátko zaplály a hned zase zmizely za okrajem obrazovky. Tečky se zdvojovaly, pak se z nich staly kuličky. Mlžné šmouhy, které se rozpouští do myriád bodů. A stále ta iluze pohybu.

Channis mezitím celou dobu mluvil. „Jak jste si jistě povšiml, pohybujeme se po přímé trase z Trantoru k Pellotově mlhovině, tudíž máme hvězdy stejně orientované jako při pohledu z Trantoru. Nejspíš tu bude malá odchylka daná gravitačním vychýlením světla, kterou teď nedokážu spočítat, ale jistě nebude zas tak významná.“

Po obrazovce se šířila tma. Zvětšování se zpomalilo a hvězdy lítostivě vyklouzávaly všemi čtyřmi stranami obrazovky. Na okrajích rostoucí mlhoviny čas od času zazářil jasný vesmír plný hvězd jako symbol všeho světla, které blokovaly vířící mikroskopické částečky sodíku a vápníku zaplňující krychlové parseky prostoru.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Druhá Nadace.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.