Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Reganová Lisa

Matčin hrob

HER MOTHER’S GRAVE
Copyright © Lisa Regan, 2018
Translation © Kateřina Elisová, 2021
© Grada Publishing, a. s., 2021

Z anglického originálu Her Mother’s Grave,
vydaného nakladatelstvím Bookouture v roce 2018,
přeložila Kateřina Elisová
Odpovědná redaktorka Markéta Šlaufová
Redakční úpravy Monika Jitřenková
Korektura Julie Gonzálezová
Grafická úprava a sazba Roman Křivánek, Art007
Obálka Ondřej Mikulecký
Grada Publishing, a. s.,
U Průhonu 22, Praha 7

Vydala Grada Publishing, a. s.,
pod značkou Cosmopolis v Praze roku 2021
jako svou 8211. publikaci

Tisk CPI Moravia Books

ISBN 978-80-271-4494-5 (ePub)
ISBN 978-80-271-4493-8 (pdf)
ISBN 978-80-271-2443-5 (print)

Věnováno mému bratrovi, Andrewovi Brockovi, který mi ukázal, že svůj vlastní příběh je vždy možné přepsat!

KAPITOLA 1

SOUČASNOST

Šestiměsíční Harris Quinn se zahihňal z vysoké dětské židličky, když plastový hrneček dopadl na kuchyňskou podlahu a hráškové pyré se rozlilo a pokrylo Josiiny tenisky světle zelenými stříkanci. Josie se lekla, ale při pohledu na chlapečkův obličej umazaný od jídla se také rozesmála. Nebylo možné se na něj zlobit. Nad dřezem utrhla papírovou utěrku a sehnula se, aby nepořádek z podlahy uklidila. „Nováčkovská chyba,“ zamumlala směrem k Harrisovi, který potěšeně bouchal dlaněmi do podnosu. Házení věcí na podlahu a pozorování, jak je Josie sbírá, se stalo jeho novou oblíbenou hrou.

Kouli papírových utěrek zahodila do odpadkového koše, a když se otočila, viděla, jak si Harris na oči přitiskl pěstičky zapatlané hráškem. Josie se podívala na hodiny na Mistyině mikrovlnce. „Je načase jít spinkat, mladý muži,“ řekla mu.

Rozhlédla se kolem sebe, jestli neobjeví další stopy jídla na podlaze či stěnách neposkvrněné domácnosti Misty Derossiové. Nestávalo se příliš často, že ji Misty požádala, aby jí pohlídala syna, ale sem tam, když nemohla Harrisova babička, zavolala. Josie se na tyto vzácné návštěvy těšila a nechtěla svůj status jedné z důvěryhodných Harrisových chův ohrozit tím, že by jeho matce zanechala v domě nepořádek.

Ze dřezu popadla hadr, aby utřela Harrisovi obličej a ručičky, a chlapeček se přitom na protest kroutil a naříkal. „Hotovo,“ oznámila mu, když mu rozepnula popruhy a vytáhla ho ze židličky. Žasla, jak za tak krátkou dobu vyrostl. Stále si pamatovala, jak ho držela poprvé, když si ho tiskla k hrudníku, poté co ho zachránila ze smrtelně ledového proudu řeky Susquehanna. Tenkrát mu bylo jen několik dní. Byl malinký, křehký a měl štěstí, že vůbec žil. Teď je buclatý, ale pevný, blonďaté kadeře mu každý den houstnou a jeho skutečná osobnost se začíná projevovat.

Nyní, když Harris povyrostl, si užívala, když ho rozesmála a že se mohla dívat, jak si roztírá jídlo po růžových tvářích, že ho umyla a že spolu usnou v houpacím křesle, které Josie koupila Misty. V domě patřilo mezi pár moderních kousků nábytku a do obývacího pokoje, jenž vypadal jako vytržený z časopisu Viktoriánské domy, se absolutně nehodilo.

Josie se posadila do křesla a Harris si opřel hlavu o její rameno. Nohama jemně pohupovala křeslem dopředu a dozadu a z látkové taštičky, která ležela vedle ní, vytáhla jeden z Harrisových dudlíků, po němž dychtivě sáhl. Posunula chlapečka trochu níž, takže jí Harrisova tvářička spočívala na hrudníku, a hladila ho po vlasech, dokud se neponořil do hlubokého spánku. Napadlo ji, že tomuhle pocitu se nic nevyrovná, a sama začala dřímat.

Tichem se rozeznělo digitalizované vyzvánění jejího mobilu a Josie otevřela oči dokořán, bdělá a pozorná. Zvuk byl tlumený a přicházel z druhé strany místnosti, kde si přehodila bundu přes pohovku. Ať volá kdokoli, jestli je to důležité, ozve se znovu. Podívala se na Harrise a s úlevou zjistila, že ho zvonění nevyrušilo. Dudlík mu balancoval na okraji spodního rtu a co nevidět spadne. Tričko pod jeho hlavou měla poslintané. Josie se usmála, rukou přejížděla chlapečkovi po zádech a jemně znovu rozhoupala křeslo. Telefon přestal zvonit a Josie znovu zavřela oči. Pokud by se jednalo skutečně o něco naléhavého, poručík Noah Fraley a detektiv Gretchen Palmerová vědí, kde ji najdou.

Nořila se do příjemné ospalosti, ale telefon znovu zazvonil. Tentokrát se Harris zavrtěl. Josie mu zastrčila dudlík zpátky do pusinky tak rychle, jak dokázala, a chlapeček chvíli hlasitě sál, než nakrabatil čelíčko, aby se připravil, jak Josie předpokládala, na nešťastný nářek. V očekávání zatajila dech, ale Harrisovy rysy se vyhladily a jen si povzdechl. Josie tiše proklínala svůj telefon. Věděla, že neexistuje způsob, jak oba dostat na druhou stranu místnosti k její bundě, aniž by Harrise probudila. Ne že by na tom záleželo, protože o chvíli později slyšela, jak se otevřely a zavřely dveře do domu a Mistyin hlas zavolal: „Jsem doma!“

Harris se znovu zavrtěl, víčka se mu zatřepotala a přitiskl si tvář na Josiin hrudník, když do místnosti z chodby dolétla Mistyina otázka: „Josie, jste v obýváku?“

Harris zvedl hlavu a očima zamlženýma spánkem hledal mámu. Misty se objevila ve dveřích a při pohledu na syna se jí tvář rozzářila širokým úsměvem. Jeden koutek úst měla stále pokleslý, jako by ho neviditelný prst stahoval dolů, ale od útoku, který přežila v den Harrisova narození, se stav výrazně zlepšil. Misty tleskla, přešla místnost a vzala chlapečka do náruče. Konejšila ho a přitom mu uhlazovala neposedné kadeře. „Ahoj, zlatíčko,“ zamumlala. „Vyspinkal ses dobře?“

Josie se protáhla, upravila si tričko a podívala se na Misty. „Jak to šlo?“

Misty se zasmála a ukázala si na horní přední zub. „Mám permanentní implantát. Je to paráda. Jsem ráda, že to mám za sebou.“

Když Misty útočník vyrazil přední zub, v nemocnici jí dali dočasnou korunku, ale několik měsíců trvalo, než ušetřila, aby si zub nechala opravit trvale. Pokud Josie mohla, pomáhala jí, ale Misty všechny peníze od Josie použila nejdříve k zabezpečení Harrisových potřeb. Než se narodil, Misty měla jako tanečnice v místním striptýzovém klubu lukrativní příjmy, které jí umožnily, aby si koupila a zařídila svůj honosný dům. Veškeré úspory použila na umělé oplodnění, a když se Harris narodil, rozhodla se, že se ke striptýzu nevrátí. A i kdyby chtěla, zranění, která utrpěla, odsunula možnost tančit v klubu absolutně mimo realitu.

Josie se postavila, přešla k pohovce a prohledala kapsy bundy, aby našla telefon. „Vypadá to dobře,“ kývla směrem k Misty.

Misty si přendala Harrise z jednoho boku na druhý. Položil si hlavu na její rameno a dudlík mu poskakoval v pusince. „Jedl něco?“

„Ovocné křupky a trochu hráškové kaše. Ale s větším zájmem se díval, jak vypadá na podlaze.“

Misty se zasmála. „No jo, to je jeho nový kousek. S tím si nedělej starosti. Uvidím, jestli si vezme lahvičku.“

Josie se podívala na zmeškané hovory. Stejné telefonní číslo, které nepoznávala.

„Ještě jednou ti děkuju,“ řekla Misty, ačkoli Josii poděkovala snad tucetkrát ještě předtím, než odjela k zubaři. „Kdyby nebylo paní Quinnové tak špatně, pohlídala by ho. Má nějakou žaludeční virózu.“

Josie si oblékla bundu, přešla k Misty a poplácala Harrise po zádech. „Žádný problém. Přeci nechceme, aby něco chytil. Můžeš mi kdykoli zavolat. Naštěstí už dokončujeme veškeré papírování pro okresního návladního, které se týká našeho posledního velkého případu, takže nás netlačí čas.“

„Mluvíš o tom drogovém dealerovi? Lloydovi Toddovi?“

„Spíš je to hlava celé organizace,“ upřesnila Josie.

„Člověku se ani nechce věřit, že stál za tak velkým podnikem,“ poznamenala Misty.

Lloyda Todda v nevelkém městě Denton považovali za pilíř komunity. Jeho stavební dodavatelská firma patřila k nejvytíženějším a nejznámějším, ale jak Josie se svým týmem během posledních dvou měsíců zjistila, většinou fungovala jako krytí rozsáhlých drogových operací. Pro Todda pracovaly více než dvě desítky mladých mužů a pár mladých žen jako muly a dealeři nižší úrovně. Potřebným zákazníkům dodával asi osmdesát procent nelegálních drog ve městě. Josii proto nepřekvapilo, že počet předávkovaných po jeho zatčení prudce poklesl. Samozřejmě zase stoupne, jakmile si Toddovi klienti zajistí svoji dávku někde jinde.

„Byl to šok,“ souhlasila Josie.

Misty ji následovala labyrintem přepychových pokojů ke vchodovým dveřím. Jakmile stály na verandě, Misty se zeptala: „Nechceš zůstat na oběd?“

Nebylo to poprvé, kdy Josii navrhla, aby se zdržela, ale zatímco by Josie s velkou radostí prožila více času s chlapečkem, nebyla si jistá, jestli je její vztah s Misty zcela připravený na holčičí oběd. Trvalo dlouho, než se dostaly na zdvořilou úroveň, ve které se právě nacházejí. Před několika lety, když si Josiin manžel Ray Quinn začal milostný poměr s Misty, se jejich manželství rozpadlo. Rayovi na Misty velmi záleželo, a když umíral, vyslovil přání, aby Josie jeho volbu respektovala. Což byl těžký úkol i v Josiiných nejlepších dnech. Obě ženy nakonec spojil až útok na Misty a narození Rayova syna. Přesto Josie věděla, že by se dokázala chovat drsně, i kdyby se snažila o opak. A bála se, že pokud by s Misty trávila víc času, jejich křehký vztah, který si s ní vybudovala, se zničí. „Musím pracovat,“ zalhala.

Mistyina ústa zklamáním poklesla a částečně paralyzovaná tvář její výraz ještě zintenzivněla.

Josie ucítila bodnutí viny. „Možná příště.“

Misty sklopila pohled k prkenné podlaze. „To říkáš pokaždé. Poslouchej, já vím, že jsme spolu vždycky nevycházely, ale chci, abys věděla, že…“

Zvonění Josiina mobilu přerušilo Mistyin projev ještě dříve, než začal. Obě ženy zíraly na kapsu Josiiny bundy. Vylovila telefon, rozpačitě se na Misty usmála a podívala se na displej. Stejné číslo jako předtím. Josie v zoufalé snaze vyhnout se tématu jejich usmíření rychle hovor přijala a telefon si přitiskla k uchu.

„Quinnová,“ řekla.

„Josie Quinnová?“ ujistil se mužský hlas.

„Ano. Kdo volá?“

„Já… já… můžete mě oslovovat Roger.“

„Můžu vás oslovovat Roger? Kdo jste?“

Zaváhání. A pak: „Volám kvůli vašemu inzerátu. Na webu Craigslist, jestli chápete?“

Josii se na okamžik sevřel žaludek. Otočila se na Misty, která se na ni dívala se zmatenými obavami. Josie sestoupila z verandy, volnou rukou gestem napodobila, že zvedá k uchu telefon, a zašeptala: „Jestli budeš něco potřebovat, zavolej mi.“

Odvrátila se od Misty, zamířila ke svému autu a pozornost znovu věnovala Rogerovi. „Můj inzerát na Craigslistu? A který?“

„Který?“ zopakoval Roger a Josie v jeho hlasu opět uslyšela zaváhání. „Vy ne… mám správné číslo?“

„Zavolal jste mi, Rogere.“

Následovalo mrtvé ticho a pak Roger řekl: „Nevypadáte na to, že hledáte zábavu.“

„Rogere, hezky strávený čas si představuju jinak, než že si ze mě někdo vystřelí a tvrdí, že mám inzerát na Craigslistu.“

Jenže Roger už zavěsil. Josie se ohlédla směrem k Mistyině domu, ale ta už zašla i s dítětem dovnitř. Josie s povzdechem nastoupila do svého Fordu Escape a nastartovala. V mobilu na internetu našla webovou stránku dentonského Craigslistu. Několik minut jí trvalo, než inzerát našla. Tentokrát byl v sekci Nezávazných schůzek, zveřejněný před třemi hodinami. Výstřední dívka hledá partnera – žena hledá muže.

Strach jí zastavil prst na displeji. Nechtěla to číst, nechtěla vědět, co je tam napsané, ale podívat se musí. Je lepší, když to udělá teď, v soukromí svého auta, než na policejní stanici, kde jí přes rameno budou inzerát číst její poručík a detektiv. Když se to stalo poprvé, čtvrt hodiny trvalo, než se zbavila rudé barvy, která se jí nahrnula do obličeje. Zhluboka se nadechla, zadržela vzduch a stiskla odkaz na inzerát.

Mám zájem o trochu perverzní zábavy. Sexy třicítka hledá odpolední potěšení. Můj jazyk je tak dovedný, že tě nikdy nenechám neuspokojeného. Čistota a diskrétnost zaručena. Zavolej a přidej se ke mně.

A pod tím bylo uvedené Josiino jméno a číslo mobilního telefonu.

Vydechla vzduch, který zadržovala, a telefon odhodila na sedadlo spolujezdce, jako kdyby jí popálil ruku. Její pozornost upoutal pohyb v jednom z oken Mistyina domu. Misty pravděpodobně vykoukla zpoza záclony a diví se, proč se Josie ještě neodlepila od obrubníku. Josie vyjela a zamířila na policejní stanici. Dnes má volno, ale tohle nepočká.

KAPITOLA 2

Telefonáty začaly před měsícem, hned po zatčení Lloyda Todda. Vždy reagovaly na inzeráty v Craigslistu, jež uváděly její jméno a číslo mobilního telefonu, a některé z nich byly tak nechutné a barvité, že se jen stěží donutila je přečíst. Už si třikrát změnila telefonní číslo. Ať už ty inzeráty psal kdokoli, vždy se k jejímu novému číslu dostal. Snažila se zjistit, jak je to možné – ve skutečnosti se do podezření dostali všichni její podřízení –, ale zatím nic nevysledovala. Vyrazila do obchodu s mobilními telefony, dokonce zašla tak daleko, že s sebou přivedla kolegy, aby vyslechli personál, jenže i tato stopa rychle vychladla. I kdyby někdo z obchodu prozradil její nové číslo pokaždé, když si ho změnila, neměla možnost to jakkoli dokázat. Po posledním inzerátu změnila mobilního operátora, ale jak se ukázalo, k ničemu to nevede.

Josie se proplétala ulicemi centra Dentonu. Její město se rozprostíralo zhruba na pětašedesáti kilometrech čtverečních, z nichž velkou část zabíraly nezkrocené hory centrální Pensylvánie se svými klikatými silnicemi, které jsou dost široké jen na jedno auto, hlubokými lesy a odlehlými venkovskými domy. Počet obyvatel dosahoval hranice třiceti tisíc a během akademického roku se díky univerzitě zvyšoval, což přinášelo dostatek konfliktů a kriminality, aby měl Josiin pětapadesátičlenný tým celkem dost práce. K policejní stanici dorazila za pouhých deset minut, zaparkovala na městském parkovišti na místě vyhrazeném pro policejního náčelníka a zamířila k hlavnímu vchodu. Seržant na příjmu kývl na pozdrav. „Je tady poručík Fraley?“ zeptala se ho.

Ukázal na strop. „Nahoře dokončuje papírování k Toddově případu.“

„Skvělé,“ řekla Josie.

Brala schody po dvou a našla Noaha u stolu, jak zírá na obrazovku počítače, okusuje pero, které mu visí z pusy, a husté hnědé vlasy má rozcuchané. Noahovy oči ji sledovaly, aniž by pohnul hlavou. „Nesnáším papírování,“ zamumlal a vytáhl pero z pusy. „Zmínil jsem se o tom někdy?“

Josie se posadila na okraj stolu. „Možná ano,“ připustila.

Noah odhodil pero na stůl, myší zavřel programy na počítači a obrátil svoji pozornost k Josii. Svraštil čelo a zeptal se: „Co se děje?“

Vytáhla mobil. „Mám další.“

Podíval se na telefon, zvedl se a kývl směrem k Josiině kanceláři, kde mohli mluvit v soukromí. Noah za sebou zavřel dveře a svůj notes na poznámky vytáhl dřív, než Josie stačila obejít stůl. Dopadla na židli, v telefonu našla inzerát a přečetla ho nahlas, zatímco Noahova tužka letěla po stránce a jeho tvář získávala stále vážnější výraz. Řekla mu o Rogerově telefonátu a vysypala ze sebe jeho číslo.

„Nechám ho označit jako zakázaný a do kanceláře Craigslistu pošlu další soudní příkaz,“ řekl Noah.

Josie si povzdechla. „Nic tím nezískáme, stejně jako v předchozích třech případech.“

„Ale potřebujeme vystavět případ. Až zjistíme, kdo to dělá, musíme mít všechno v pořádku, ať můžeme dotyčnou osobu zabásnout.“

„Víme, kdo to dělá. Lloyd Todd a jeho armáda idiotů.“

„Fajn, tak musíme být připravení zabásnout ty idioty.“

„Jako jsme to udělali, když prořezali pneumatiky u všech policejních aut na parkovišti? Nebo když nám tady házeli vajíčka do oken? Mají vztek, protože jsme zavřeli jejich šéfa a vzali jim jejich drogy, takže jsou teď bez práce a mají absťák. Vypouštějí páru.“

„Zaměřili se konkrétně na tebe,“ zdůraznil Noah.

„Protože mám za úkol objevit se v televizi pokaždé, když se v tomhle městě semele něco velkého nebo špatného.“

„Jo,“ přitakal Noah s úsměvem. „Vím, že je to tvoje oblíbená činnost.“

Josie po něm střelila pohledem.

„Měla bys najmout tiskového mluvčího,“ navrhl Noah.

Josie zvedla oči v sloup. „Tiskového mluvčího si nemůžeme dovolit. Jen nech ten dnešní inzerát stáhnout, ano?“

„Dobře, ale stejně tam odfaxuju i soudní příkaz.“

„Abys získal falešné e-mailové adresy a IP adresy, které nám nepomůžou najít toho, kdo to dělá? A možnosti se nezúží, ani když budeme vědět, že ta osoba zveřejnila inzerát z IP adresy někde ve městě. Kdo mohl vědět, že ti idioti budou tak technicky zdatní?“

„Minule jsme to zúžili na kavárnu Starbucks blízko vysoké školy,“ zdůraznil Noah.

„Ano,“ připustila Josie. „Někdo využíval jejich wi-fi. Vůbec netušíme, jestli ten člověk seděl uvnitř, nebo v autě, nebo třeba stál na druhé straně ulice. Z videozáznamu z kavárny jsme nebyli schopní říct, jestli to udělal někdo ze zákazníků. Všichni tam měli počítač nebo telefon.“

„Přesto stojí za to, abychom to řádně prošetřili,“ oponoval Noah. „Možná se na nás usměje štěstí. Šéfko, začíná to být vážné. Myslím, že ty inzeráty přerostly v něco víc než jen v hloupý vtip.“

„Noahu.“

Díval se na ni a Josie věděla, co přijde. „Ani to neříkej,“ upozornila ho.

„Šéfko, dovol mi, abych na tebe nasadil jednotku. Jen než ty grázly chytneme.“

„Nepotřebuju dohled,“ odmítla Josie. „Je to jen praštěná blbost jako někde ze střední školy.“

„Volají ti muži kvůli sexu.“

„Kteří si myslí, že jsem někdo jiný. Věř mi, z takových Rogerů strach vážně nemám. Ten chlápek se mnou nezvládl ani telefonní hovor. Pochybuju, že by se snažil mě vystopovat.“

„Roger mi starosti nedělá,“ opáčil Noah a probodával Josii pohledem. „Starosti mi dělá ten blbec, který ty inzeráty zveřejňuje. Jak můžeš vědět, že je to někdo z tábora Lloyda Todda?“

„No, coby policejní šéf jsem nechala zavřít spoustu lidí. Může to být kdokoli, ale začalo to po Toddově zatčení, poté co jsem vystoupila přinejmenším na třech tiskovkách. Jestli jeho lokajové hledají, na kom si vybijou svůj vztek, budu tou osobou já. Jedná se jen o obtěžování. Nedosáhlo to takových rozměrů, aby mě hlídala jednotka.“

Noah otevřel pusu, aby něco řekl, ale Josie ho zarazila zvednutou dlaní. „Nevylučuju možnost dohledu – i když se o sebe určitě dokážu postarat sama. Ale ne teď, ano? Právě teď musím jít do obchodu s telefony, abych si tam nechala změnit číslo. Znovu.“

Noah znal Josii natolik dobře, aby na ni netlačil. „Dobře,“ přitakal. „Budu na tom dělat. Pak mi to nové číslo pošli.“

KAPITOLA 3

Obchod Spur Mobile zel prázdnotou, za což Josie děkovala nebesům. Čekat ve frontě, aby jí dali nové číslo, je ještě otravnější než volání nic netušících mužů hledajících sexuální povyražení. Přistoupila k pultu a lhostejně vyhlížející mladík vytáhl z uší sluchátka. Nepokládal mnoho otázek, ani když si vyjel její účet a viděl, kolikrát číslo měnila za poslední měsíc. Během půl hodiny bylo všechno vyřízené. Před obchodem pak ve svém autě poslala nové číslo svým nejdůležitějším kontaktům. Pak zavolala Lisette, babičce, a s úlevou si vydechla, když se ihned ozvala hlasová schránka. Neměla chuť vysvětlovat situaci s inzeráty, a už vůbec ne babičce.

Telefon jí v ruce zabzučel ve chvíli, kdy ho strkala do kapsy – zpráva od Trinity Payneové. Už zase nové číslo? Sakra, co se děje?

Trinity byla jediným reportérem, kterého Josie považovala za přítele, a i to bylo nadnesené. Hned po vysoké škole její hvězda na trhu celonárodního zpravodajství raketově stoupala, jen aby upadla v nemilost poté, co jí její zdroj podsunul nepravdivý příběh. Takže se ještě před dvěma lety kála a pracovala ve zpravodajství televizní stanice svého rodného města. V tu dobu Josie rozlouskla velký případ, jenž se týkal mizejících dívek, který je obě proslavil. Vyřešení případu vedlo k nepříjemným následkům, během nichž se Trinity stala nepostradatelným spojencem, a od té doby i skvělým zdrojem informací snad o všem pod sluncem. Právě z toho důvodu s ní Josie udržovala kontakt.

To se vás netýká, odpověděla Josie.

Přemýšlela jste o tom, co jsem vám říkala? Můj producent by byl nadšený, kdybych o vás udělala reportáž. Náčelnice z maloměsta řeší velké případy. Bylo by to celostátní.

Trinity měla zájem natočit Josiin profil od chvíle, kdy vyřešila řetězec vražd, ke kterým docházelo po celém východním pobřeží. V žádném případě, odepsala Josie.

Trinity trvalo jen okamžik, než zareagovala. Tak někdy jindy. Za pár týdnů přijedu do města, abych natočila retrospektivní reportáž o případu mizejících dívek. Půjdeme na oběd. A co zatčení Lloyda Todda? Byla by to skvělá reportáž do celostátního zpravodajství. Co byste řekla na to, že bych měla na případ exkluzivitu?

Josie se smíchem zavrtěla hlavou. Trinity je velmi vytrvalá. Josie se ani neobtěžovala s odpovědí. Bylo jí jasné, že Trinity nakonec dostane, co chce. Rozhodla se, že vyčká, než od ní bude potřebovat nějakou laskavost, a pak použije příběh Lloyda Todda jako páku.

Od chvíle, kdy se vrátila do auta, jí kručelo v žaludku. Měla přijmout Mistyino pozvání na oběd. A to má den volna, aby si odpočinula! V duchu si vybavila, co na ni čeká doma v lednici, a zamířila k nejbližšímu rychlému občerstvení.

Mobil začal zvonit v okamžiku, kdy zhltla burger. Pohledem na displej zjistila, že volá Noah. Zastavila, sáček s hranolky hodila na sedadlo spolujezdce a mastným prstem přetáhla ikonku telefonu, aby hovor přijala. „Co máš?“ zeptala se.

„Netýká se to inzerátů… ani Toddovy party.“

Podle mírného napětí v Noahově hlasu poznala, že volá kvůli něčemu důležitému. „O co jde?“

„Nějaké děti našly za osadou pro obytné přívěsy Moss Gardens lidské ostatky. Znáš to tam?“

Znala to moc dobře. „Ano,“ odpověděla a překvapilo ji, jak zněl její hlas vyrovnaně. Naprosto zkameněla a nebyla schopná se pohnout. „Jaký druh lidských ostatků?“

„Kosterní. Staré. Gretchen už dorazila na místo. A doktorka Feistová je na cestě.“

„Sejdeme se tam,“ rozhodla Josie. Dočasně paralyzované končetiny donutila k pohybu, rozjela se a z vůně smažených hranolků se jí náhle chtělo zvracet. Zařadila se do provozu a zamířila k vyhrazené ploše pro karavany, kterou nenavštívila od svých čtrnácti let. K místu, kterému říkávala domov.

KAPITOLA 4

ŠESTILETÁ JOSIE

„Hej, JoJo, chceš si něco zahrát?“

Josie slyšela matčina slova, která se nesla tmavou chodbičkou obytného přívěsu a vplížila se pode dveřmi do jejího pokoje. Pravá ruka s červenou pastelkou se zarazila a vznášela se nad omalovánkami, které jí ten den matka dala. Málokdy přinesla Josii nějaký dárek, takže omalovánky popadla a utekla do svého pokoje. Zavřela za sebou dveře a na podlaze se rozložila se všemi svými pastelkami, než matku napadne, že by jí je mohla zase vzít. Už vybarvila čtyři stránky.

„JoJo,“ znovu se ozval hlas. „Máma si chce hrát.“

Josie se zadívala na zpola vybarvenou květinu pod svojí rukou. Matka si chce jen málokdy hrát. „Už jdu,“ zavolala nazpátek.

Vrátila pastelky zpátky do krabice, zavřela omalovánky a popadla Wolfieho, svého malého plyšového psa. Spěchala do obývacího pokoje, kde našla matku rozvalenou na prosezené hnědé pohovce. V televizi naproti ní běžely zprávy bez zvuku. Zrnka prachu poletovala v pozdně odpoledním slunci, které do místnosti svítilo okny. „JoJo,“ oslovila ji matka zpěvavým hlasem. „Pojď blíž.“

Josie udělala krok dopředu. „Jakou hru chceš hrát, mami?“

Vzduchem se nesl tichý smích. „Takovou, kdy zjistíme, jak rychle mi dokážeš přinést pivo z lednice.“

„Aha.“ Josie ze zkušenosti věděla, že z místa, kde stojí, je to k ledničce jen sedm kroků. Matka vždycky dávala plechovky s pivem do spodní přihrádky, aby na ně Josie snadno dosáhla. Někdy odpočítávala vteřiny, když Josie běžela k lednici a nazpátek, ale dnes ne. Podala matce pivo a viděla uvolněný pásek kolem její paže a na gauči vedle ní zčernalou lžíci, zapalovač a jehlu. Josie se nikdy nezeptala, k čemu ty věci slouží, ale někde uvnitř z nich měla legrační pocit. Zírala na tmavý stroupek v ohbí matčina lokte, když se za ní rozlétly dveře přívěsu.

Otočila se a ve dveřích uviděla stát nějakého muže. Wolfie, kterého svírala v ruce, jí vypadl.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Matčin hrob.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.