Mrtvé oči

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Martin Michal

Mrtvé oči – e-kniha

Copyright © Pointa Publishing s.r.o., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Únava

Mercedes, nebo Audi? Bazén, nebo venkovní lázně až do rudého zbarvení oblohy nad mým žlutým, slaměným kloboučkem? O tom jsem mohl přemýšlet po celou zbytečně dlouhou noc, než mi mé snění neroztříštil ranní budík se snahou dostat mě do školy. Bylo to tu zase. Pocit, jako bych to už snad někdy zažil. Však správně. Myslím hromadu myšlenek, zda mám vstát, nebo naopak prohrát a zůstat ležet. Vstávat bych měl a také jsem úkol splnil.

Při každoranním dělání chutného kafe, kromě popřání krásného rána mé matce, vždy přemýšlím, proč jsem vlastně musel postel opustit? Nepřemýšlím o unavenosti, zoufalosti nebo lenosti, ale ten pravý důvod… Proč se mám hrnout do dalšího dne běžného člověka, spíše studenta, jako jsem já? Nechápal jsem se. Ani jsem tomu za těch 17 let nepřišel na kloub. Kvůli čemu bych měl pokračovat v dalším dni, který je prakticky stejný nebo podobný jako včerejší či zítřejší nebo příštích třeba dvacet dnů. Během přemýšlení vždy stihnu spálit mé úžasné vafle v toustovači, ale co už. Zítra to dopadne třeba lépe nebo alespoň podobně. Každopádně se nechám překvapit a třeba se mi je příště podaří vyndat dříve!

Nejde mi ani tak o nějaké překvapení nebo něco tomu podobného. Šlo mi spíše o nějaký důvod nebo motivaci do nadcházejícího dne, ale co si budeme… Vymýšlet každý den motiv, a ještě když ne vždy je náš den výborný, to člověk někdy musí takzvaně „prostě vstát!“. Já se třeba každé ráno asi nejvíce těším na snídani, někdo na milovaného mazlíčka, někdo na svoji přítelkyni/přítele nebo na ostatní věci. Většina lidí to má jinak a někdo se netěší na nic a rána bere jako nejtemnější část dne a svoji postel jako ohnisko té temnoty, která ho neustále po nocích pohlcuje. Někdy je však opravdu těžké, abych něčemu takovému zvládnul odolat, ale výhra vypadá lépe a víte proč? Nevyhodí vás z práce nebo si nebudete muset vymýšlet nějaký podivný příběh, ve kterém jste bojoval o svoji popelnici před domem se sousedovým psem, který vám ji chtěl doslova zničit, a proto jste nestihli ranní autobus nebo vlak do školy, neboť odjel bez vás. Máme ale považovat podobný výsledek za výhru? Běžní lidé nad tímto vůbec nepřemýšlí a mají jednodušší život nebo alespoň tak vypadá.

Asi největší změna v mém životě nastala krátce po patnáctinách. Přesněji dvě změny. První věc byla zvláštní. Začal jsem až moc přemýšlet o důvodech a příčinách běžných věcí, různých dějů v mém okolí, lidí nebo mě samotného. Začínával jsem si pamatovat skoro každé slovo, které mi někdo někdy řekl. Vždy jsem se snažil vše lépe pochopit a rozebrat, však někdy mě ta slova více mrzela. Přišel jsem si pak více zranitelný vůči slovům a hlavně od lidí, na kterých mi záleželo nejvíce. Problém byl ale trochu jiný. Když jsem se s tím snažil někomu svěřit, tak mě nepochopil, bral to jako běžnost a nikdy by se nesnažil o větší pochopení či rozebrání dané věty jako já. A ta druhá věc? Řeknu o tom později, pokud můj autobus ještě dnes vůbec přijede. I při nastupování a krátké konverzaci s řidičem, kdy mu popřeju dobrý den a sdělím místo, kam bych chtěl být dopraven. Pokaždé, když se mě pokusí zabít svým pohledem, přemýšlím, zda se mu něco právě teď honí v hlavě nebo jaké jsou vlastně jeho cíle.

Již od dětství dokážu dost dobře odhadnout lidskou osobnost a charakter podle hlasu a vzhledu. Ne vždy se musím trefit, ale většinou jsem byl blízko a někdy jsem dokázal perfektně vytipovat osobnost daného člověka. Ale o to tu teď nejde. V autobuse nejčastěji sedím v zadních místech a se smutnými písničkami pozoruji ranní krajinu. Zde se většinou mé myšlenky na chvíli vypínají. Jako kdybych se vzdaloval od sedadla, na kterém sedím, a sledoval interiér autobusu ve třetí osobě někde ze shora. Vím, že to zní divně, ale u podobného pocitu skoro každý den usínám. Zvláštní, když vám tady takto popisuju své podivné myšlenky, ale já se při tom cítím bezpečně a pohodlně. Na těle mám téměř stejný pocit, jako když padám volným pádem a mé plíce se roztahují v hrudním koši. Stačí, abych se takhle soustředil necelých pět minut, a za malou chvíli jsem zpět v lázních pod rudým nebem a krásným výhledem na moře nebo také někde jinde. Nevím, kde jsem se to nacházel, ani proč se mi o tom zdá, ale důvody snů vám také vysvětlovat nechci. Když se skoro přidávám k tomu nádhernému a jedinečnému místu, otevírám oči s prudkým zastavením autobusu, s přísným pohledem řidiče v zrcátku na všechny cestující a poznatkem, že jsme na nádraží.

Po příchodu do školy se cítím nejlépe, protože jsem v kolektivu lidí, které rád vidím. I když některé ne, ale hlavně, že nejsem sám jako skoro každý den doma. Ve třídě si rozumím téměř s každým a s těmi ostatními taky nemám problém, až na naši profesorku chemie, která si spíše na učitele jen hraje, jelikož nedokáže naučit ani svého psa povel sedni či lehni. Nechápu, jak vlastně někdo takový dokázal udělat vysokou školu, ale zase už není nejmladší. Avšak je už čtvrtek a to znamená, že ji opět uvidím až za týden, což mi vyhovuje. Také jsem ale nezapomněl, jaké jsou nebo byly její cíle a proč se zrovna chová takto. Nejsem jediný, kdo si všiml, že je trochu jiná vůči ostatním učitelům a žákům. Každopádně se mi každý čtvrtek bude chtít vstávat o něco hůře. Od té doby, co jsem ji poznal, mám v podvědomí jakýsi menší odpor k některým starším lidem. Podobně jako u lidí, kteří jsou bezdůvodně nepříjemní či zlí. Ne každý člověk je od malička zlý, nepříjemný, nebo naopak sympatický. Podle mě k tomu může dojít během jeho života a také je to tím, čím si projde. Temnější, či světlejší dětství? Co by si lidé raději vybrali a proč? Zocelí je temnější? Však světlejší je zase jednodušší a krásnější, ale neprojdou si tím, čím si prošli ostatní. Když je někdo během života nějak raněn nebo klidně vícekrát v tom samém odvětví, vybuduje si vnitřní bariéru vůči daným věcem, aby již zraněn nebyl a mohl se daným problémům vyhnout. Takhle na vás může působit zlý člověk, ale uvnitř může být něžný a milý. Jen se tímto způsobem snaží bránit a uzavřít zlé minulosti, a proto raději přestoupil na druhou stranu, ať už jde o cokoliv. Je to zvláštní, ale podobné případy opravdu existují. Bohužel znám pár lidí i kamarádů, kteří se prošli podobnou cestou.

Za chvíli mi již začínala hodina a já moc dobře věděl, že dnešek mi uteče rychle. Čas utíká rychle a spolu s ním přicházejí před koncem dne večery. Jak já je nenávidím a miluju dohromady. Někdy pozoruji noční oblohu, někdy u nich usínám, někdy zase brečím a do jiného světa vstupuji.

Vděčnost

Další týden za mnou a přede mnou již krátký víkend čeká. Ležet v posteli, číst si nebo sledovat nějaký seriál mě o víkendech absolutně nebaví. Právě naopak. Hned po probuzení se chci dát do pohybu, abych mohl celý den užít na sto procent. V klidu si můžete říci v krásném ránu se zářivým sluncem za oknem: „Vděčný za nový den a vděčný za nové ráno!“ To si většinou říká skoro každý člověk, kterému sobotní ráno ukáže krásný pohled na víkend s mnoha nápady, pokud ho nenapadne práce či škola. Já si však říkám něco jiného. „Vděčný za nový den? Ha?“ Vděčný za něco, co se každých sedm dní opakuje a skoro vůbec nemění? Využít víkendy pro odpočinek či zážitek umíme, avšak moji myšlenku to nijak neodradí. Výlety, zážitky, návštěvy a mnoho ostatních nápadů, jak si zpříjemnit víkendovou náladu. Ano, ale moje myšlenka se v jádru těchto nápadů stejně nevytrácí. Den jako den a sobota či neděle se také každých sedm dní opakují. „Uvězněn v dlouhodobé rutině“, a to mě ničí.

V dospělosti či během našeho života si tento koloběh můžeme nějak změnit a zpříjemnit. Koneckonců, koloběhy jsou pro náš svět velmi typické. Ať už mluvíme o koloběhu vody, ročních obdobích, střídání generací rodin, tak třeba i o spánku. Můžeme si ale všimnout, že pokud uděláme v každém z uvedených koloběhů jen sebemenší chybu, může to mít několikanásobné následky. Takže vlastně nemůžeme skoro ani chybovat. Ale co bychom to byli za lidi, kdybychom si stěžovali i na nějaké koloběhy, o kterých stejně přemýšlím asi jen já. „No, nevadí.“ Koloběhy jsou, byly a budou. Dodávají nám také trochu systému, a hlavně se pořád a neustále opakují dokola, jako třeba každé sobotní ráno, dopoledne, poledne či celý den.

Lidé mají různé a odlišné cíle. Každý by si však chtěl nějaké věci usnadnit. No přeci kdo by nechtěl mít, například, každý den pohodlný a příjemný. Do této rovnice by nám ale chyběla disciplína a my bychom pomalu umírali. „Ne že by se to dělo i normálně“, ale to nebudeme brát v potaz. Tak tedy si alespoň trochu více užívat víkendy. Ne každý je bude mít stejné. Někdo bude pracovat, někdo odpočívat a někdo si je zase nebude moct dovolit. „Proč však?“ Určuje tyto situace snad osud? A co vlastně znamená? Většina lidí či tvorů si osud představuje trochu jinak a někdo v osud ani vůbec nevěří, jelikož není jednoznačně vysvětlen nebo definován, a proto si ho každý představuje úplně jinak. Já vidím osud jako motýlí křídla. „Proč to tak mám?“

Nemyslím teď, že se mi líbí motýlí křídla, ale ten pojem. Osud by neměl být zcela předurčen, ale jen lehce vyznačen. Stejně jako hranice motýlích křídel. To je první část. Druhá část jsme my. Správně. My jsme ti, co si svůj osud tvoří, a tím tvoří i náš svět tak, jak ho známe. Třeba já se každý den snažím dělat něco, čeho nebudu litovat a bude to mít smysl pro přítomnost, ale i brzkou budoucnost. Někdo na budoucnost myslí často, někdo občas a jsou tu i lidé, kteří takzvaně žijí ze dne na den. Teď tím nemyslím finanční situace, ale jak si lidé řídí svůj život. Já myslím takřka každý den do budoucna, ale zároveň se utápím v minulosti. Vím, že minulost změnit nemůžeme, ale ponaučením či chybováním můžeme ovlivnit budoucnost. Každou chybou se více učíme, ale na druhou stranu i trpíme. „Trpíme? Ano.“ Každá chyba nás něco stojí, i když si to někdy ani neuvědomujeme. Ať je to škola, práce, láska, přátelství, nebo rodina. Chyby napravit můžeme, ale zapomenout na ně zcela nejde. Jak jsem již řekl: „Minulost nezměníme.“ Můžeme se od ní pouze učit, ale nesmí nás stáhnout. Zničí nás, pokud ji budeme i nadále vtahovat do přítomnosti. Proto je lepší se ponaučit, zapamatovat si a poté ji zapečetit, ale zapomenout nejde. Toto je asi nejlepší způsob, jak se přes minulost přenést, ale ne vždy je minulost pouhá hromada špatných vzpomínek, tak to není. Minulost, přítomnost i budoucnost spadají do našeho osudu. My prožíváme přítomnost. Vytváříme budoucnost a zanecháváme minulost. Tyto tři pojmy takřka tvoří naše hranice osudu. Jak jsem už řekl, nesmíme se žádnou z těchto oblastí nechat zcela pohltit a nechat se zničit. I když se vlastně ničíme už teď během našeho života. „Jizvy nebo příběhy.“ To nám ponechávají.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mrtvé oči.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.